Мейв Харън
Материал, подходящ за съпруг

Превод от английски: Савина Манолова, 2004

chitanka.info

На Алекс

Глава 1

Дзън! Дзън! Тряс!

Аманда Уелс се опита да си припомни думите на песента „Обичам звука на счупено стъкло“, докато пускаше поредната празна винена бутилка в контейнера, разположен в дъното на паркинга пред магазин „Теско“.

В интерес на истината шишетата съвсем не бяха малко. Предния ден беше неин ред да домакинства на читателската група. Както винаги прекараха половин час в обсъждане на текста за месеца — роман за задушаващите връзки в малко градче на Източното крайбрежие на Америка — и преминаха към обсъждане на собствените си задушаващи връзки в крайморско градче на Великобритания. Или в случая с Аманда — на мъчителната липса на задушаващи връзки от деня, когато съпругът й Джайлс Мръсника я беше зарязал заради Стефани Силфидата[1] — десет години по-млада, значително по-слаба и, на всичко отгоре, манекенка.

— Мамо! — обвинително възкликна шестнадесетгодишната й дъщеря Клио с такова неодобрение, сякаш Аманда се беше разсъблякла на публично място или се бе осмелила да танцува под звуците на „Ролинг Стоунс“ пред приятелките й. — Не ми казвай, че снощи сте погълнали всичко това!

— Разбира се, че не — излъга Аманда и реши да остави втория сак с празни бутилки в багажника. — Готово! — последният трясък докара самодоволна усмивка на лицето й. Нищо не изкупваше по-добре вината заради прекомерната употреба на алкохол от личния принос, колкото и да беше нищожен, за спасяването на планетата от зариване с боклук.

— Сигурно знаеш, че вероятно е много по-скъпо да се рециклира една бутилка, отколкото да се произведе нова — гадно вметна Клио.

— Говориш също като баща си — укори я Аманда в старанието си да запази своето планетоспасяващо настроение на Жена-чудо.

Бащата на Клио — Джайлс Мръсника — всъщност до голяма степен беше двойствен човек. Умопомрачителен красавец и чаровник сред чужди, в еднообразието на собствения си дом се превръщаше в световен шампион по заядливо критикарство и обидни коментари. През шестнадесетте години на брака им Джайлс беше карал Аманда да се чувства, като че ли всичко — от глобалното затопляне до изгорелия реотан на тостера — някак си се случва по нейна вина.

— Да се прибираме — предложи Аманда, преди втория сак да бъде забелязан, — ще изпуснеш любимия си сериал.

— Брей! — възкликна Клио и посочи блестящата кола, паркирала зад тях. Беше лъскаво кобалтовосиньо двуместно спортно БМВ. — Виж само! Бас държа, че някой здравата се е изръсил.

По мнение на Аманда колата, макар и красива, сякаш носеше надписа „Самовлюбен егоист“. Отзад нямаше място за деца, беше чудовищно скъпа и вероятно по-хубава от съпругата на собственика. Несъмнено принадлежеше на някой тип в менопауза, подобен на Джайлс с неговата скъпа кукличка, или радост и гордост за някой разглезен юпи с премии за успешни сделки вместо мозък.

— Хайде, мамо — провикна се Клио, като скочи в тяхната доста по-различна кола и си посочи часовника. — Ще изпуснем началото, ако не побързаме!

Доволна от успеха на тактиката си за отклоняване на вниманието, Аманда се позасмя и седна в колата. Все още усмихната, отпусна ръчната спирачка, сложи лоста на заден ход, забравила за стръмния наклон на паркинга, и настъпи педала за газта вместо спирачката.

Бум, тряс, кррр! Звукът на смачкана броня и счупени стопове не можеше да се сбърка.

— По дяволите! По дяволите! По дяволите! — изписка Аманда и си блъсна главата във волана, забравила за старанието си да изкорени навика на Клио да употребява неприлични думи по-често от запетаи.

— Божичко, мамо! — изсъска Клио, този път съвсем като баща си. — Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш?

Като сподави желанието да я удуши, Аманда погледна зад себе си. Красивата спортна кола се беше сдобила с огромна пукнатина в бронята, точно под цветната емблема.

Червени пластмасови парчета, доскоро покриващи стоповете на Аманда, се бяха пръснали по земята като конфети от космоса.

Тя се молеше шофьорът да не е наблизо. От опит знаеше, че седнат ли в кола, мъжете се превръщат в запенени психопати, дори да бяха зад волана на обикновен Форд „Фиеста“. Надяваше се от скъпата вътрешност да не изникне някое подобие на Джайлс, което да я обсипе с крясъци, ругатни и обиди. Ако го нямаше, можеше да му напише малодушна бележка, в която да му даде данни за застраховката, без да се поддава на изкушението да вмъкне текста: „Другите шофьори си мислят, че ви оставям телефона си, но аз не го правя.“

Измъкна се неохотно от колата да посрещне бурята.

Шофьорът на БМВ-то определено не беше двадесетинагодишен юпи. Според преценката на Аманда бе малко над четиридесетте, гладко избръснат, с тъмна вълниста коса и сиви очи с цвета на Северно море през зимата. Изглеждаше силно разгневен. Носеше мек пуловер с поло яка и не какво да е, а плетена жилетка над него — облекло, пропито с мириса на пари.

„Вероятно е зарязал жената и децата и се е захванал с някоя изкуствена блондинка“, помисли злобно Аманда. Тази знакова марка кола несъмнено бе предназначена да укрепи поразклатената му мъжественост, а тя й бе нанесла съкрушителен удар.

— Имате ли представа — запита гневно той, загледан повече в колата, отколкото в нея, — че я купих само преди три дни?

У Аманда се прокрадна срамното изкушение да прегърне скъпо обутите му колене и да се извини, но нещо в тона му я избави от унижението. Напомни й за Джайлс.

— Чудесно — взе се тя в ръце и се изправи в цял ръст. Това обикновено стряскаше мъжете в началото. — Значи още е в гаранция.

Стоманените му очи се впиха в нейните кафяво-зелени ириси.

— Несъмнено. Но за механични повреди, не за непохватно излизащи от обществени паркинги коли.

— Защо не споменавате нищо за вашето непохватно паркиране? — Аманда бе решена да не отстъпи дори и на милиметър. Направи екстравагантен жест. — При цял празен паркинг вие трябваше да паркирате точно до мястото за връщане на бутилки. Не е ли очевидно, че колите трябва да излизат на заден ход оттук?

За нейно смайване и изумление той се засмя, искрено развеселен.

— Да не би сериозно да намеквате, че станалото е по моя вина? — запита той, видимо впечатлен от комедийните способности на Аманда. Но преди да успее да каже още нещо, от другата страна на колата се дочу властен глас:

— Ангъс, да не си посмял да й се караш! Момичето поне се стараеше да свърши нещо полезно.

— Искаш да кажеш, за разлика от мен, майко — промърмори едва чуто новодошлият. — И през ум не ми е минало да й се карам — искрици ироничен хумор смекчиха сивите му очи. — Тя е напълно права. Прекалено близо съм до контейнера за бутилки.

— Не мога да допусна — с надежда произнесе Аманда, — че бихте се съгласили да уредим въпроса неофициално, без да занимаваме застрахователните компании — истината беше, че макар да предпочиташе по-скоро да умре, отколкото да си признае пред него, при внезапно създалия се неин статут на самотна майка, Аманда не можеше да си позволи да загуби бонуса за липса на произшествия.

Дали да не му предложи нещо за компенсиране на щетите? Започна да брои наум парите в портмонето си.

Носеше около сто лири, част от които беше обещала на Клио, за да отиде на кино, а другите бяха предназначени за седмичните покупки. Хрумна й угнетяващата мисъл, че сто лири вероятно не биха стигнали само за една от чистачките на тази кола, да не говорим за неизбежните разходи по ремонта на нейната собствена.

Вратата на мястото до шофьора се отвори и оттам излезе стройна жена, която би могла да е на всяка възраст от петдесет и пет до седемдесет и няколко.

— Глупости — рязко отсече тя. — Ангъс не би и помислил да вземе пари от вас. И без това ги има прекалено много.

Изрече го по начин, който предполагаше, че общественото положение на сина й е нещо по-скоро срамно, социален позор, намиращ се някъде между лошия дъх и чумата.

— Желаете ли да забравим за случката, както предлага майка ми?

Но това не беше достатъчно за великолепната матриархална дама.

— Не се стискай толкова, Ангъс. Трябва да оправиш и нейните щети.

За секунда на Аманда се стори, че той ще изрече нещо извънредно грубо. Не приличаше на мамино синче. Вместо това мъжът измъкна визитка.

— Защо не отидете в моя автосервиз? — надраска на гърба някакъв номер. — Просто им кажете, че аз ви пращам. Поправят всякакви коли, от БМВ-та до… — загледа се в задницата на колата.

— Хонда „Сивикс“ — помогна му Клио.

— Точно така.

— Няма нужда — вметна Аманда, копнееща да може да си позволи малко гордост в гласа. — Ще я закарам в моя автосервиз, благодаря.

— О, не! — настоя властната старица. — Иначе няма да се върна в тази абсурдна кола — Аманда се поколеба. — За един ден ще бъде готова — добави тя. — Винаги оправях колата си там, докато още шофирах.

Аманда се сети за трудностите, които я очакваха, ако останеше без кола дни, а може би и седмици наред поради мърлявата работа в автосервиза, който ползваше, особено ако се наложеше с автобуса да води и взема десетгодишния си син Шон в дните за тренировките му по футбол.

— Добре тогава — отстъпи тя.

— Чудесно — доволна, че е приключила въпроса, сивокосата дама се върна в колата, като сгъна краката си, обути в памучен чорапогащник, с елегантността на дебютантка във висшето общество, изкарала курс по добри обноски.

— Наистина е много мило от ваша страна — успя да продума Аманда на сина, макар и през леко стиснати зъби.

— Няма нищо. Така ми се пада, като съм мръсен капиталист, както първа би ме нарекла майка ми. Вие, спасителите на планетата, заслужавате високите морални оценки, дори и на паркинга пред „Теско“ — тя усети, че под вежливостта е прикрита насмешка, и закопня да скъса визитката му и да ритне спуканата му броня, но истината беше, че не можеше да си го позволи. — Продължавайте в същия дух — протегна ръка. — Ангъс Дей, между другото — ръкостискането му беше твърдо и безобразно успокояващо. Усмивката, когато си позволеше да я пусне свободно, бе изненадващо топла.

Аманда се опомни. Нямаше отново да се върже на тоя стар номер. Ако беше научила нещо от шестнадесетгодишния си брак с Джайлс, то бе елементарната максима: чарът е силно подозрителен.

— Какво високомерие само! — прошепна тя на Клио, докато Ангъс Дей и майка му потегляха.

— Мамо — зачуди се Клио с тон „Царят е гол“, — забрави ли вече, че вината беше твоя? Слава Богу, че не видя още колко бутилки носиш, защото щеше да изиска да си направиш алкохолна проба.

— Те са от снощи. Освен това така му се пада, щом си е купил такава безумно скъпа кола. С тези пари вероятно три семейства биха си платили наема за цяла година. И е крайно неудобна за ползване в такъв претоварен град.

— Или паркинг — промърмори Клио под носа си. С майка й не можеше да се спори, когато започнеше да морализаторства. — На мен ми се стори наистина чаровен.

— Ха! — възкликна Аманда.

— Мамо, кажи ми само едно. Защо тъкмо ти си единственият човек в света, който се отнася подозрително към хубавата външност и чара?

Аманда знаеше, че не бива да говори такива неща пред дъщеря си, че не трябва да е злобна, а само неутрална, но не можа да се сдържи:

— Клио, скъпа, причината да не се доверявам на хубавата външност и на чара, е баща ти. Както знаем, притежава и двете в изобилие. Направо с лопата да ги ринеш.

Обърна визитката, която й беше дал с номера на гаража. Там пишеше: Ангъс Дей, „Дей — Строителни предприемачи“.

— Аха. Това обяснява БМВ-то. Той просто е строителен предприемач.

— Какво точно е строителен предприемач?

— Човек, който руши много приятни сгради и на тяхно място издига отвратителни постройки. А междувременно трупа пачки.

— Мамо — Клио ококорено се втренчи в нея. — Татко казвал ли ти е някога, че си мъничко предразположена да съдиш прибързано хората?

Аманда се наведе и се престори, че разглежда бронята. Джайлс наистина й беше казвал, че прекалено лесно съди хората. Майка й също. А и шефката й Луиз. Аманда обаче мислеше, че не са прави. Тя просто беше човек със силна интуиция за нещата. Независимо че понякога шестото чувство й изневеряваше.

— Аз пък го намирам за извънредно секси — войнствено настоя Клио.

— Секси ли? — смая се Аманда. До този момент Клио беше смятала за секси само членовете на момчешки рок групи. Мъже над четиридесет не се брояха. Искрено се надяваше това да не е началото на някаква нова тревожна тенденция. — Как, за Бога, мъж с жилетка би могъл да е секси?

— Ами не знам — Клио притвори очи и погали ръкава на якето си, сякаш беше изработен от най-меката и чувствена тъкан. — Използвай въображението си, мамо. Би могъл, ако жилетката е кашмирена.

— Опасявам се, че не е по вкуса ми. Мъжете с кашмирени дрехи обикновено са досадни маниаци на тема голф, особено онези с фигурки на играчи на поло на гърдите.

— Защо не подредиш предразсъдъците си, мамо? Положително играещите голф досадници биха имали фигурки на играчи на голф. Освен това по неговата нямаше никакви. Специално погледнах.

Аманда прегърна дъщеря си през раменете. Клио беше шестнадесетгодишна, кльощава, върлинеста и напълно осъзнаваше, че фигурата й е по-скоро като на дванадесетгодишно момиченце. Този факт я потапяше в дълбока скръб и никакви уверения от страна на Аманда, че това ще се промени за една нощ, не я успокояваха.

— Подарявам ти го — пошегува се Аманда. — Не е мой тип.

— Може и да го взема — не й остана длъжна Клио. — А ти не забрави ли нещо?

— Какво? — запита Аманда, когато най-сетне се върна в колата, силно облекчена от факта, че й се размина плащането на ремонта не на една, а на две коли.

Клио се ухили.

— Другият сак с бутилки в багажника.

У дома ги посрещна невероятната гледка на Амандината майка Хелън, често наричана зад гърба й ВБ, съкратено от „великолепна баба“, която правеше кейкчета с Шон за някакво училищно празненство. Не че Хелън би възразила срещу прилагателното „великолепна“, би се раздразнила повече от думичката „баба“.

— Това са очички! — разсмя се възхитеният Шон, препасан с престилката, която Джайлс бе подарил на Аманда последната Коледа преди развода им, носеща неласкавия надпис „Не се доверявай на стройна готвачка“.

Кухнята бе потънала в привичния си хаос. Макар че и Аманда често опитваше да изхвърля струпаните стари анцузи, училищни чанти, футболни обувки, кутии за сандвичи и броеве на списание „Гол!“, помещението не можеше да се нарече дори приблизително подредено. Когато се нанесоха, пародирайки кухнята на Моне, я беше боядисала в жълто и синьо и си бе представяла семейни вечери, на които щеше да се обсъжда всичко — от импресионизма до това има ли Бог. Е, дори да имаше Бог, той очевидно бе сменил мнението си относно онова „докато смъртта ни раздели“.

Аманда се опитваше да потисне копнежа си по блестящи повърхности и светнали плотове или поне за малко място между купищата предмети. Ако от някое списание за стилен дом се озовяха в кухнята й, щяха да изхвърлят абсолютно всичко, да облекат гърбовете на столовете с кадифе, тук-там напръскано с червено, да разхвърлят няколко саксии с безумно скъпи цветя и да й лепнат етикета „сиромашки шик“. Без тези детайли беше само сиромашка.

Шон добави последния червен капиляр върху кейкчетата с помощта на шприца за глазури и сложи отгоре по една черешка. Наистина приличаха забележително на очните ябълки на зачервени, махмурлясали очи, каквито придобиваше Аманда след някоя особено тежка сбирка на читателския клуб.

— Прекрасни са, скъпи — похвали го Аманда.

— Не, не са! — засегна се Шон. — Трябва да са отблъскващи. Баба каза, че й се повръща от тях.

— Не забравяй да завинтиш капачето на шприца, защото следващия път няма да можем да го използваме — Аманда мразеше шприцовете за глазура. Бяха от онези долнокачествени стоки, които работеха само първия път. След това, колкото и да ръчкаше с карфица тръбичката, за да я отпуши, тя си оставаше вбесяващо задръстена.

— Не му опявай, Аманда — намеси се майка й. — Нищо чудно, че Джайлс избяга с онова момиче. Обзалагам се, че тя не му натяква непрекъснато да си прибира чорапите. Вероятно му казва, че е чудесен — теорията на Хелън беше, че жените винаги трябва да казват на мъжете си, че са чудесни, независимо колко ги ненавиждат в душата си.

Аманда беше наблюдавала майка си да робува на баща й, докато тайничко копнееше да му поднесе отрова за мишки. Бе се заклела да не води същия двойствен живот.

И докъде я беше докарала честността й? Джайлс беше отишъл при Стефани — модерен вариант на майка й, — която несъмнено му повтаряше, че е прекрасен съпруг, без да се броят твърденията, че е Бог в леглото.

Шон беше чувствително дете и забеляза изражението й.

— Ето, мамо, първото е за теб. Ще бъдеш официален дегустатор.

Аманда едва не отказа плътно глазираното кейкче. Мразеше захаросани череши, а сладкишът вероятно съдържаше повече калории, отколкото подобната на силфида Стефани поглъщаше за цяла седмица. Но знаеше, че поканата е чест, и затова го захапа, като откри неочаквана утеха, дължаща се на покачването на кръвната й захар, а още повече на обичта в очите на Шон.

— Приказно! Дай няколко на Франкенщайн и той ще замърка като котенце!

— Много се забавихте с тия бутилки — обади се майка й, облечена както винаги в неутрални тонове — от крем карамел до капучино, които я караха да прилича на скъп сладкиш с горена захар. „От онези, които ухаят прекрасно, но залепват по зъбите“, злобничко помисли Аманда. — Колко занесе всъщност? Пълен комплект от ментета?

— Забавихме се, защото претърпяхме злополука — злорадо я осведоми Клио. — Или по-точно, защото мама блъсна на заден един човек на паркинга. Трябваше да видиш колата му, бабо. Страхотно сладуреста. Докато мама не се блъсна в нея и не й смачка бронята.

— За Бога, Аманда! Винаги си толкова безнадеждно непохватна. Предполагам, че сега този човек ще те съди. Нямаш ли си достатъчно проблеми, откак стана самотна майка! — изплю последните две думи, сякаш ги уви в прилепващо фолио, за да не я изцапат. „Прокажена“ или „маниакална убийца“ би прозвучало не чак толкова отвратително.

— Ами всъщност… — започна Аманда.

— Той каза, че няма значение — прекъсна я Клио, — и дори предложи да се обади в автосервиза си да поправят и колата на мама за негова сметка.

— Велики Боже! — Хелън прозвуча леко разочарована. — Защо би направил подобно нещо?

Аманда усети внезапно раздразнение.

— Може пък да ме е харесал — изтърси тя.

Майка й, Клио и Шон избухнаха в смях.

— Всъщност майка му беше с него и му заповяда да спре да се кара на мама.

— Надявам се, че си приела — рече Хелън. — Всъщност на колко години беше този образец на съвършенство, който продължава да слушка мама? На двадесет и една?

— Стар беше — охотно я осветли Клио. — Но доста секси.

— Около четиридесетгодишен — поправи я Аманда.

— И продължава да слуша майка си. Тъжна работа — както Аманда често бе забелязвала в детството си, нямаше начин да се угоди на Хелън.

Майка й направи кратка пауза, преди да отметне идеалната си платиненоруса коса и да добави:

— Надявам се, че си взела телефона му. Дори някое мамино синче е по-добре от нищо.

Шон забеляза изражението на Аманда, което наподобяваше готвещ се да изригне вулкан.

— Мама няма нужда от мъж. Тя има мен — прегърна я, сякаш да я защити, а главата му едва достигаше бюста й. Аманда почувства силен прилив на нежност.

Беше се държал много храбро, когато Джайлс си отиде, и прояви свирепа лоялност към нея, като месеци наред отказваше дори да види Стефани. Понякога Аманда признаваше дълбоко в себе си, че това я радва, макар да знаеше, че не бива. „За провала на един брак са нужни двама“, беше повтаряла добродетелно тя, но от сърцето й капеше кръв. „Не е така — бе настоявал Шон. — Татко се отнесе гадно с теб.“

Всеки път, като си спомнеше тази реакция, Аманда беше готова да го разцелува.

Когато най-после Хелън тръгна към козметичката си, а Клио и Шон изчезнаха да се видят със съответните си приятелки и приятели, Аманда реши, че това, от което се нуждае, е една отпускаща вана. Всъщност бе разстроена от злополуката и особено от собствената си тъпота и небрежност, макар че се бе постарала да не го показва.

Вземането на вана посред бял ден й се струваше леко нередно и проява на глезотия. Докато се събличаше, студеният въздух я накара леко да потрепери. Но спирането на парното през деня беше належаща икономия. Изпъна гръбнак и се огледа в огледалото в банята. Беше по-висока от повечето жени — „амазонка“ бе ласкателната дума, макар да имаше и други.

Зеленикавокафявите очи я гледаха през кичурите гъста и чорлава светлокестенява коса, която от седмици плачеше за фризьор. Носът й беше голям, но правилен, а скулите — изненадващо изваяни за фигура, която майка й винаги наричаше „едра“. Лекият тен, останал от миналото лято, бледо сияеше. Студът накара зърната й да застанат мирно. Имаше ли някой, който да я хареса на четиридесет и една години с багажа й от опърничава пубертетка и десетгодишен футболен маниак? Ще се намери ли такъв, който дори да е по-висок от нея?

Нямаше и най-бегла представа. След почти три години самостоятелен живот самоувереността й би трябвало да се е възвърнала. Но самоувереността е плашливо зверче и нейното си беше останало в пещерата.

Трябваше да се посъветва с фризьора си и да помисли за съвсем нова външност, дори това да означаваше всички да ядат печен боб цяла седмица. Но на Шон бобът щеше да му допадне при всяко положение. Преправянето на някои дрехи щеше да е екстравагантност, но самочувствието й се нуждаеше от солидно рамо. Или по-точно — от ракета-носител.

Вгледа се в образа си в бързо запотяващото се огледало и изду устни — направи се на Кейт Мос от рекламата или, по-точно — на Кейт Мос и половина.

— Защото го заслужавам — прошепна тя с желание да си повярва.

Докато влизаше във ваната, в главата й се мярна мисълта дали не би трябвало да благодари на Ангъс Дей за прекрасния начин, по който реши проблема с колите. Но ако догадките й бяха точни, той беше галеник на съдбата. Дребното сътресение, причинено от нея, нямаше да му се отрази зле.

[1] Силфида (фр. La Sylphide) — в средновековния фолклор женски духове на въздуха. — Б.р. ↑

Глава 2

Когато слезе долу след банята, се чувстваше по-добре. В края на краищата може би животът не беше свършил. Само дето бе забравила за бъркотията в кухнята. Приличаше на военна зона. Тавата, пълна с очички, се взираше в нея насред бойно поле от брашно, яйчени черупки и захар за глазурата. Телта за разбиване на яйца, плътно покрита с тесто, беше залепнала върху плота. Котката, претендираща да запълни нишата, опразнена от Джайлс и точно толкова полезна в къщата, спокойно ближеше маслото.

Аманда бутна животното на пода и се поколеба дали да изхвърли маслото, или да обере най-горния слой и да се моли за най-доброто. Спря се на второто. В крайна сметка на дневен ред стояха икономиите. Работата й в малка галерия за произведения на изкуството в центъра на града бе приятна, но недостатъчно платена, а Джайлс сякаш беше забравил колко скъпо е отглеждането на деца. Какво толкова, с радост щеше да пробута маслото на майка си.

След напускането на Джайлс беше въвела дежурства за домакинската работа, които най-често пораждаха проблеми, вместо да ги решават, особено при Клио, която смяташе мърлявостта за особен род стил. Все пак трябваше да въдвори някаква дисциплина сега, когато бе останала сама, макар често да се изкушаваше да си налее чаша вино и да свърши всичко както си знае. Щеше да стане по-бързо и с по-малко емоционално напрежение.

За да си осигури сестринска подкрепа, докато чистеше, пусна един от дисковете на Клио — албум на Шаная Туейн. Нищо не можеше да се сравни с Шаная, усилена до максимум по време на миене и разчистване. За нещастие първата песен беше „Все още те обичам“, с трогателното леене на историята на щастлив брак, оцелял след житейските превратности.

Избърса една сълза. Какво толкова не беше потръгнало в брака им, та Джайлс изчезна по този начин, заявявайки изневиделица, че се мести при Стефани? През последните три години си беше задавала стотици пъти този въпрос.

— Ти не си виновна — заяви приятелката й Симон, когато Аманда обяви раздялата си с Джайлс пред читателската група. — Той е пълен гадняр.

Онази вечер зарязаха обсъждането на книгата (чието заглавие „Трайна любов“ от Иън Макюън и без това беше неподходящо за момента) и яростно оплюха мъжете за тяхната некадърност, безотговорност, неспособността им да сменят една ролка тоалетна хартия, втрещяващия егоизъм и жалките им, дребни душици. Новата членка Джанин плахо беше вметнала, че нейният съпруг е доста мил, а Рути — една от жените с най-дълъг брачен стаж и крайно щастлив брак, си държа устата затворена.

— Трябва да му го върнеш — посъветва я Симон. — Срежи гумите му.

— Заший пушена сьомга в пердетата й — предложи Дейл. Нейният съпруг беше изчезнал преди две години.

— Натъркай килима й с хрян и кресон — изкикоти се Джанин.

— Срежи нейните гуми — добави Дейл.

— Кажи на шефа му, че те е пребивал — за своя изненада даде идея кротката Ан.

— Опитвала ли си се да поговориш с него? — запита Рути.

Но Джайлс не бе поискал да разговаря.

— Слава Богу, че не е добър баща — изтъкна майка й с привичната си изкривена логика. — Когато си тръгват добрите бащи, настъпва катастрофа. А така отсъствието на Джайлс почти няма да се усеща.

Но Аманда, естествено, го усети. Нищо не може да породи такова ужасно усещане като сринал се брак. Тъпчеше се с храна и злобееше, обвиняваше Джайлс, обвиняваше и себе си. Пълнееше и слабееше. Отиде на курс за отслабване. Стана „Най-тънката дама на седмицата“, а по пътя към къщи погълна цял пакет с двоен „Марс“. И всичко това дори преди да си зададе въпроса, как ще се отрази събитието на децата.

Сега за първи път започваше да усеща, че е на твърда земя. Нямаше диети. Нямаше запои. Може би все още злобееше по малко, но това бе разбираемо, все пак не беше майка Тереза. И може би, чудо на чудесата, бе започнала да излиза от мрачната низина на развода ако не точно на слънчевите върхове, то поне върху гладката равнина на приемането. Дори напоследък се беше запитала веднъж-дваж дали вината не е отчасти и нейна.

Телефонът прекъсна мислите й съвсем навреме.

Беше Джайлс Мръсника.

— Здрасти, Аманда, как е животът в прекрасния Лейнтън? — мазно пленителния му тон я накара да настръхне. Беше толкова чаровен само когато искаше нещо.

— Давай по същество, Джайлс.

— Чудя се дали тази година не можем да променим плановете за Коледа — обикновено Клио и Шон прекарваха празника с Аманда, а на втория ден отиваха при баща си. — Работата е там, че получих невероятно предложение за Коледа във Вал д’Изер — преди тя да успее да се възпротиви, той бързо продължи: — Съвсем безплатно е. В рамките на рекламата за новата фирмена брошура — Джайлс работеше в туристическа агенция и сякаш винаги беше на път към някакво екзотично място. Странно, но безплатните му пътувания никога не бяха до Мидълзбро или Богнър Реджис, а вечно към някакви места с обградени с палми плажове или пищни забавления след каране на ски. — На децата ще им хареса. Отдавна мечтаят за бяла Коледа.

Аманда беше отворила уста за протест, но както винаги Джайлс я изпревари. Шон копнееше да отиде на ски. На Клио също щеше да й допадне. Непрекъснато повтаряше, че всичките й приятелки карат ски, а тя — не. Беше точно във възрастта, когато влюбването в учителя по ски щеше да позамъгли ореола на солиста от „Уестлайф“.

Аманда се канеше рязко да запита дали и Стефани ще е с тях, но Джайлс пак я изпревари:

— Стеф няма да дойде. Смята, че е прекалено рисковано.

Сърцето на Аманда се сви, сякаш някой го стисна в юмрук. Не беше казала на Клио и Шон, че Стефани е бременна, да не говорим, че чакаше близнаци.

— Ако се съглася — отвърна тя, стараейки се да прикрие болката в гласа си, — ще ми обещаеш ли да поговориш сериозно с тях за Стеф?

— Абсолютно. И ще мога да прекарвам доста време с тях, за да смекча удара.

Поне проявяваше усет, че новината за очаквани деца от друга жена ще бъде удар за тях.

— Добре — предложението беше прекалено примамливо за Шон и Клио, за да го отхвърли. — Ваканциите са хубаво нещо — не можа да се сдържи Аманда, — но своевременното плащане на издръжката би било още по-полезно.

— Добре, добре, обещавам — гласът му дори прозвуча сериозно. Но такова звучене беше едно от най-големите дарования на Джайлс.

— Ами ски екипите? Ще се помъча да взема назаем — каза Аманда, като се сети за безумните разходи.

— Всичко е наред. Сигурен съм, че ще се договоря. Изпращаме достатъчно хора, които ще работят около пистите. Ще поговоря с моя човек в „На открито“.

Аманда сви рамене. Джайлс винаги и навсякъде имаше свой човек. Не знаеха дори къде ще прекарат медения си месец, докато не стигнаха на летището, защото той беше успял да сключи евтин договор.

Като затвори телефона, една мисъл връхлетя за първи път Аманда. Това означаваше, че ще е сама в продължение на две седмици, включващи Коледа и Нова година. Би трябвало да е приказно. Най-сетне свобода. Защо тогава перспективата й се струваше толкова мрачна и потискаща?

Когато им каза на другата сутрин, Клио и Шон изпаднаха във възторг. Шон дори захвърли последния брой на „Гол!“, за да се поупражнява из кухнята за ужас на котката. По пода имаше достатъчно предмети за слалом.

Аманда викна нагоре към Клио, която, както винаги, безумно закъсняваше, но все още стоеше в стаята си и си правеше френски маникюр, въпреки че би трябвало да затваря училищната си чанта.

— Ако не слезеш до десет секунди, ще изхвърля всичкия ти лак за нокти! — кресна Аманда, опитваща се да сортира двата пакета със сандвичи за обяд на децата и своята салата за отслабване, която щеше да вземе в галерията. Беше си мислила, че прогимназията ще означава край на пакетираните обеди, но и двете й деца бяха поискали повторното им въвеждане — Клио, защото мразеше училищната храна, а Шон — защото през обедната почивка играеше футбол, нямаше време да се реди на опашката в стола и караше само на „Марс“ и диетична кока-кола.

— Мамо, това е супер! — радваше се Шон. — Ще мога ли да правя ски скокове?

— На твое място бих внимавала да остана на крака и да не си счупя нещо — отвърна Аманда.

Клио се втурна в кухнята с ярко начервени бузи. Предполагаше се, че гримът в училище е забранен, но въпреки това всички го носеха.

— Клио, пак си се наклепала! — укори я Аманда.

— Само се опитвам да си подчертая скулите — ухили се момичето. Все се стараеше да изглежда по-голяма и никога не успяваше. Една от тайните скърби на Клио беше, че докато приятелките й изглеждаха като осемнадесетгодишни, тя не мърдаше от дванадесет — и нито ден повече. Притежаваше някаква скована неувереност на новородено жребче и, без съмнение, един ден щеше да стане главозамайваща, но засега бе просто недодялана.

Идеята да прекара ваканцията на ски я доведе до екстаз.

— Джасмин ще позеленее от завист, като й кажа. Ще има ли развлечения след ските, греяно вино и кабинкови лифтове?

— Предполагам — опитът на Аманда по скиорските курорти се ограничаваше до телевизионните предавания за пътешествия. — Сигурна съм, че ще има.

— Мамо, само си представи. Бяла Коледа! — гласът на Клио звънтеше от вълнение. И тогава, точно толкова внезапно, балонът се спука. — Ами ти какво ще правиш? Не можеш да останеш сама на Коледа! Защо не дойдеш и ти?

На Аманда й беше криво, че докато Джайлс с такава лекота уреждаше страхотни ваканции, тя можеше да предложи най-много разходка до вълнолома или кино.

— И да оставя ВБ сама? Какво ще прави баба ви, ако всички се понесем по пистите?

— Така е. Защо тогава не дойдете и двете? — с надежда запита Клио.

— Защото баба ви ще избяга с първия учител по ски, който й се изпречи, или ще вземе да си счупи таза.

— На пистата?

— В дискотеката, доколкото я познавам. Във всеки случай за вас ще е прекрасно. Ще бъдете толкова време с баща си.

— А тя ще дойде ли?

— Не. С никого няма да делите баща си.

— Супер. Макар че, доколкото познавам татко, бас държа, че ще легне болен и ще накара всички камериерки да търчат около него с горещи чайове.

Според Аманда това бе твърде вероятно, ала не го каза гласно.

— Хайде, Клио, това е прекрасна възможност за теб. Откога мечтаеш да отидеш на ски?

— Ще ми се да можеше да дойдеш и ти.

Аманда я прегърна — усети, че дъщеря й продължава да изживява болката от развода.

— Толкова искам да сме истинско семейство, като на Джасмин. Да вършим заедно разни неща.

— Само че те няма да ходят на ски — Аманда се постара да прозвучи весело.

— Няма. Но и аз нямам нищо против да си остана тук, ако бяхме заедно. И, мамо — успя да улови погледа на майка си, — спести ми лекцията за това, как почти половината бракове свършвали с развод.

Аманда се огледа да види дали Шон не се мотае наоколо.

— Добре. Истината е, че изживяваме гадна болка, нали така?

Клио се разсмя щастливо — за пръв път от дни насам.

— Да — смееше се тя, — да, така е.

Читателската група зае по-радикална позиция.

— Време е да си намериш друг мъж — обяви Рути, след като точно за петнадесет минути обсъдиха последната книга на Уил Селф. — Някой, който е пълна противоположност на Джайлс. Някой, наистина подходящ за съпруг. И ще разполагаш с почти две седмици свобода да се огледаш. Идеално.

Групата се беше събрала в хола на Рути, вдъхващ усещането за стая за игра на възрастни — цялата в ярки цветове и огромни възглавници по пода. Навремето Рути беше инструкторка по естествено раждане и все още бе склонна в моменти на криза да ляга на пода и да диша дълбоко.

— Да — съгласи се Симон, която продължаваше да поддържа дългата черна коса и знойната външност от колежанските си дни и обичаше мъжете да са с двадесет години по-млади от нея. — Всички сме съгласни с това. Но какво означава „наистина подходящ за съпруг“?

— Поне в случая с Аманда е лесно да се определи — обади се Луиз — едновременно приятелка и шефка на Аманда в галерията. — Някой, който няма да я унижава публично или да се пробва с всяка жена под осемдесетте, както правеше Джайлс.

— Луиз — сряза я Аманда, която не искаше така брутално да зачерква шестнадесетте години на брачния си живот. — Не беше чак толкова гаден.

— Беше, беше — настоя Луиз. — Че и по-лош беше. Но пък е чаровен. А чарът обикновено е стока, която съпрузите пазят за другите жени.

— Добре тогава, да зачеркнем чара — предложи Рути. — И така, какво прави от един мъж добър съпруг? Какво ще кажете за липсата на егоизъм?

— По-кротко — прекъсна я Луиз, — нали не искаме да дисквалифицираме целия мъжки пол?

— Мисля, че добротата е важна — вметна Джанин, — а също и вниманието.

— Внимание ли? — Дейл произнесе думата, сякаш й беше непозната. — Да не би това да означава да не те кара да правиш секс, когато не искаш?

— И да работи до късно, когато искаш — добави Рути.

— Е, аз поне знам какво харесвам у мъжете — Симон отметна черната си коса. — Някой, който е навит на два часа орален секс, а после се заема със сериозната част.

— Благодаря, Симон — смъмри я Рути, — но ние говорим за брак, а не за порно версия на „Кратка среща“.

— Знам какво бих търсила у един съпруг — обади се разумната Ан, която много рядко вземаше думата и винаги прочиташе книгите точно за два дни. — Някой, който ще ме направи по-добра, по-богата и по-смела.

— Какви ги говориш? — сепна се Симон.

— Просто искам да кажа — Ан се изчерви, несвикнала да е в центъра на вниманието, — някой, който ще ми позволи да бъда такава, каквато съм, и ще ме поощрява да се заемам с разни неща, вместо непрекъснато да ме спира, както правят толкова много мъже.

— Браво, Ан — подкрепи я Рути.

— Съгласна съм — засмя се Аманда, като се сети колко пъти плановете й се бяха сгромолясвали, щом започнеха да застрашават личното удобство на Джайлс. — И благодаря за всички съвети на съпружеския фронт, но точно сега бих се задоволила с едно прилично…

— Че кой не го иска? — изкикоти се Симон.

— … човешко отношение, исках да кажа. Никакви двадесет години на внимание и съпричастност, като начало искам да е просто човек, с когото да отида на кино и който да не е майка ми.

— А аз познавам точния мъж — Рути се подсмихна, изглеждаше комично доволна от себе си. — Ейдриан. Колега е на Майк. Мил. Внимателен. Доста привлекателен — замълча, сякаш се готвеше да изрече най-важното. — И въобще не е чаровен.

Когато следващия четвъртък, по настояване на Рути, тя се срещна с Ейдриан, успя да се убеди, че това е съвсем меко казано. Ейдриан не само че не беше чаровен, бе направо тъп. Да не говорим, че беше и пинтия. Вися на халба бира час и половина, като едва-едва отпиваше, без дори да предложи на Аманда втора чаша вино, защото нервно беше изгълтала първата за няколко минути. Накрая си поръча сама. Два пъти. А ако до края на тягостната вечер беше пожелала да напише история на данъчната служба, в която работеше Ейдриан, положително щеше да разполага с достатъчно материал. Но нито веднъж не запита Аманда с какво се занимава самата тя.

— Как мина? — запита Клио в момента, когато Аманда успя да се изтръгне от компанията му и да пропълзи обратно в разхвърляния си дом. — Още няма десет. Толкова ужасно ли беше?

Клио се беше проснала на дивана. До нея дълбоко заспалият Шон се бе свил на кълбо в тъмносиния си боксьорски халат с котката върху него. Винаги ставаше така, когато Клио оставаше да се грижи за брат си.

— По-лошо. Щях да се прибера в девет, ако можех да се измъкна. Най-трудното е как да кажа на Рути колко го възненавидях. Той им е приятел.

— Общоприета истина е — ухили се дъщеря й, — че жена, която наскоро е била зарязана от съпруга си, е готова да излезе с всеки, независимо колко надут, тъп или отблъскващ е той. Кажи на Рути истината. Че е отегчителен тъпак — Клио скочи от дивана. — Но аз имам по-добра идея — размаха местния вестник пред лицето на майка си. — Има цяла страница с обяви, и то само за Лейнтън. Жени търсят мъже, мъже търсят жени и не на последно място — мъже търсят мъже, макар всички да звучат като бисексуални кретени, които само гледат да измамят съпругите си, и жени търсят жени. И всичко това в скучния Лейнтън! Кой би помислил? Има и дъртаци, които търсят дъртачки за игри и забави.

— За Бога, само не казвай на ВБ, защото няма да можем да я озаптим. А и с нейния късмет вероятно ще открие някого още на първата среща. Дай да погледнем.

Двете отидоха в кухнята и разтвориха вестника на масата, точно до късния нощен сандвич — препечена филия с фъстъчено масло и конфитюр, който си беше направила Клио. Конфитюрът се бе размазал по масата и вестникът стана червен и лепкав.

Аманда се смая само от броя на хората, готови да поемат риска от среща с напълно непознат ей така. Прочете първата обява.

„Дребничка, женствена дама с необичайно хоби.“

По дяволите, сигурно са я засипали с предложения. Какво ли беше? Да прикове мъже към леглото и да ги гъделичка с перце? Или да се преоблича като монахиня и да ги кара да повтарят многократно „Аве Мария“?

— Вероятно нещо страшно тъпо като развъждането на дакели. Погледни тази.

„Привлекателна емоционална брюнетка търси висок, истински велосипедист.“

— Смяташ ли, че в миналото й има множество неистински велосипедисти?

Аманда се закиска.

— Това е страхотно.

„Петдесет и пет годишна жена, метър и осемдесет, търси истински мъж.“

— А аз на четиридесет си мисля, че вече съм приключила с това.

— На четиридесет и една — жестоко я поправи Клио, докато преглеждаше раздела „Мъже търсят жени.“

„Горд, чистокръвен жребец, тридесетгодишен, търси сурово отношение.“

— Оооо, мамо, трябва да му се обадиш!

— Не мисля, че моето отношение е достатъчно сурово. Виж тук.

„Домашно обучен мъж, ДЧХ. БИС с жена за ДЧ и възможна ДВ.“

— Какво, за Бога, значи това?

— Тук долу пише — посочи Клио. — ДЧХ е добро чувство за хумор, БИС значи би искал среща. ДЧ, е, знаеш какво е ДЧ, а ДВ е дълготрайна връзка.

— Или вероятно ИКЧ: извънредно кратко чукане, след което ще се измете без следа — изтъкна Аманда.

— Не ставай цинична, мамо. Виж, това е сладко.

„Добре разработен, точно на четиридесет и седем. Хубав. В отлична форма, търси манекенка между тридесет и пет и четиридесет и седем години да паркира редом.“

— Божичко, не бих понесла мъж, който се сравнява с кола втора употреба. Какво нахалство само, виж това.

„Висок мъж, тридесет и две, обича кръчми и клубове. Самотните майчета са добре дошли.“

Прегледа до долу страницата с обявите. Близо половината от жените, дали обява, бяха самотни майки.

— Боже, пазарът е преситен.

— Стига, мамо. Трябва да си по-позитивна. Защо не измислим заедно една обява?

— Добре. Какво ще кажеш за:

„Дърта кранта, четиридесет и една, обича бархетни нощници и ранно лягане с хубава книга, търси интересен мъж за разговори и компания на чаша какао.“

— Много смешно.

— Но вярно.

— Тогава ще трябва да им го съобщиш по-късно. Или да промениш част от лошите си навици. Хайде, мамо, аз ще я напиша. В края на краищата какъв мъж ще си намериш, засяга и мен.

— Може пък изобщо да не ми трябва мъж.

— Разбира се, че ти трябва. Вече минаха три години. И татко си има Стеф. Заслужаваш някой добър човек. Какво ще кажеш за:

„Извънредно привлекателна, разведена, четиридесет и една, тип Катрин Деньов, търси интелигентен заможен мъж за кафе, разговори, а може би и още нещо.“

— Блестящо. Наистина ли съм тип Катрин Деньов?

— Не, но не можеш да напишеш:

„Разведена, на четиридесет и една, прилича малко на майката от филма Деца 2.4.“

— Нали?

Аманда се облегна на стола, погледна в кухненското огледало и прелъстително изду устни.

— Предпочитах Катрин Девьов.

— Катрин Деньов вероятно вече е излязла в пенсия. Така или иначе, ще я изпратя!

Клио откъсна купона, залепи му марка, отвори вратата и побягна към пощенската кутия на ъгъла.

— Ей, часът минава единадесет! — извика Аманда след нея.

— Да — отвърна Клио, — но до утре сутринта може да промениш решението си.

Аманда неспокойно изчака Клио да се върне, възхищавайки се на спонтанността на младите, но и разтревожена да не й се случи нещо в тъмното. След пет минути Клио се прибра.

— Така, готово. Чаровни принце, пристигаме.

Аманда понечи да прегърне дъщеря си, а Клио, по изключение, не я отблъсна.

— Не съм сигурна, че ще се получи. По-вероятно ще се явят множество жаби.

— Вечният оптимист — подразни я Клио.

Аманда се засмя. Наистина беше склонна да гледа мрачно на нещата. Но пък какво имаше да губи?

На следващата сутрин наистина беше променила решението си.

— Не си написала телефона ни, нали? Кажи, че не си го написала!

— Разбира се, че не съм дала телефона — изфъфли Клио, която едновременно държеше препечена филия в зъбите си и редеше раницата за училище. — Не искам някакви скапани садисти да започнат да ни звънят денонощно.

— А аз трябва да излизам с тия садисти?

— Това е различно. Ти съвсем си го закършила.

— Много ти благодаря.

— Все пак ще трябва да открием начин да разкараме истинските психари.

— За какво говорите? — запита Шон, който, както винаги, беше готов и от десет минути чакаше облечен.

С рядък такт Клио реши, че темата за потенциалните гаджета на майка й е неподходяща за десетгодишен малчуган.

— Просто за някакъв конкурс, който мама организира в галерията.

— О! Скууука.

Момчето незабавно загуби интерес и се посвети на спортната страница. Изумително е, зачуди се Аманда, как Шон се бори с мъка с четенето в училище, а може да поглъща всяка дума, посветена на вълшебните нападателни умения на Дейвид Бекъм.

Когато Шон и Клио тръгнаха към автобусната спирка, Аманда пое към галерията. Беше само на десет минути път пеша по задните улички по посока на брега. От някои прозорци още надничаха тиквени фенери, макар да беше вече декември. Пое студения, чист въздух и ускори крачка. Това беше времето, което обичаше най-много. В крайморските градове през зимата имаше странна атмосфера, понякога породена от особената светлина, от начина, по който яркостта на синьото море нежно преливаше в меката сивота на зимното небе.

Аманда спря за момент на крайбрежната алея и се загледа в кръжащите чайки. Бяха опитни просяци, големи и мързеливи, които се скупчваха около всяка автобусна спирка в очакване възрастните жени да ги нахранят. Градският съвет, разтревожен от неистовата им плодовитост и хулиганството, което показваха, когато атакуваха кофите за боклук в търсене на нещо вкусно, беше поставил надписи, предупреждаващи населението да не ги храни. Но възрастните жени умишлено не ги четяха. Присъствието на птиците с острите им крясъци беше точно такава част от Лейнтън, каквато бе вълнолома или крайбрежната алея.

Аманда беше израснала в Лейнтън. Да си кореняк тук, бе важно нещо. Повечето хора бяха дошли от най-различни места, привлечени от провинциалния чар и поочуканото му съвършенство. Лейнтън имаше характер. Сравнително голям за крайморско селище, но недостатъчно за истински град, открай време бе като магнит за най-различни хора, обикновено по-енергичните, които биха се задушили в провинцията, но и ненавиждаха трескавата бързина и стреса на живота в Лондон. Това лишаваше мястото от еснафската ограниченост, нещо твърде рядко за такъв малък град. На Аманда й допадаше.

Облегна се на парапета, който разделяше горната част на крайбрежната алея от долната. Две безстрашни старици от плувния клуб на Лейнтън вървяха по дъсчената пътека към леденото море, както правеха всеки Божи ден през цялата година, а блестящите им плувни шапки им придаваха вид на варени яйца.

Като слезе към ниската част на алеята, Аманда разпозна Бети, една от двете възрастни сестри, които живееха в някаква особена постройка — смесица от плажно бунгало и планинска хижа, разположена по-надолу на брега. Бети хранеше чайките, а те кръжаха около нея. Очевидно не гледаше филмите на Хичкок.

Аманда извика поздрав към Бети и й помаха. Зад нея къщите се издигаха една над друга по хълма, боядисани в сладоледени цветове. Уви се още по-плътно в палтото, потрепервайки само при мисълта за ледената вода и колко здрави трябва да са старите плувкини, и тръгна към галерията.

През последните години хармоничният навремето град се беше разделил — центърът все още процъфтяваше, но източната му част беше пълна с евтини пансиони и празни, заковани с дъски магазини. Постепенно западаше до неугледност, на която никой не би могъл дори да се опита да вдъхне малко достойнство, като я нарече „бохемска“ — дума, толкова често използвана за описание на особения, небрежен чар на Лейнтън.

Аманда тъкмо щеше да завие към галерията, когато й се наложи да направи път на голям „строителен“ камион. Отстъпи назад до ръба на тротоара и изкрещя няколко грубости по адрес на шофьора. Той само се ухили и даде газ към общинските имоти на хълма — поредица от мизерни, ниски жилищни блокове, които, според Аманда, биха потиснали всеки свой обитател. Толкова повече, защото бяха с прекрасен изглед към морето и малкото пристанище, блестящо от лъскав разкош. Това беше единствената част на града, все още неблагоустроена и лишена от чар.

Сега, като се вгледа по-внимателно, забеляза, че в квартала има някакво раздвижване — пет-шест камиона, багер и кран стояха на малкия паркинг — и си припомни, че в местния вестник се водеше бурна полемика относно плановете на някакъв строителен предприемач за преустройството му.

Аманда осъзна, че ако не спре да зяпа плувкините и строителите, ще отвори галерията със закъснение. Луиз направо побесняваше, когато видеше магазин с бележки „Връщам се след пет минути“, „В банката съм“.

„Ако се сумират тези ежедневни пет минути, могат да очертаят цялата разлика между успеха и фалита!“, често възкликваше тя.

Леко задъхана и, за кой ли път, пожелаваща си сама да си е господарка, Аманда вдигна рулетката и окачи табелата „Отворено“.

Галерия „Вълна“ се намираше на удобно място точно до крайбрежната алея и предлагаше най-вече пейзажи от Лейнтън, предимно в крещящо ярки цветове. Градът с неговите вълноломи, театри и антикварни магазини беше един от най-рисуваните обекти в Южна Англия. Повечето от рисунките бяха доста банални, нещо като оцветяване на картинки с номерирани части, и отблъскващи. На Аманда й се искаше Луиз да проявява малко по-взискателен вкус. „Рискът е равен на провал“, беше една от любимите фрази на Луиз, докато окачаше поредния псевдо импресионистичен изглед на лейнтънския плаж, на който деца със сламени шапки строяха пясъчен замък в петниста слънчева светлина пред яркосиньо море, по-уместно за някой гръцки остров, отколкото за южния бряг. От време на време, когато галерията беше празна, Аманда си фантазираше какво би окачила, ако бе неин собственик.

— Извинете — неугледна млада жена с огромен сак беше влязла в галерията и се въртеше около една от най-блудкавите плажни сцени на Луиз. — Исках да попитам дали излагате скулптури.

Тъкмо отвори уста да обясни, че шефката й ги смята за непродаваеми, но момичето вече беше коленичило и отваряше сака. Вероятно бе вълшебен като куфара на Мери Попинс, защото извади две големи скулптури, увити в плат, преди Аманда да успее да я спре.

— Опасявам се, че… — започна Аманда.

Момичето, явно свикнало с отказите, продължаваше да разопакова. След секунда-две майсторски изваяни от дърво чапли стояха една срещу друга — и двете високи около тридесет сантиметра.

— Това е техният ритуал на ухажване — обясни то. — Протягат шии и вирят клюновете си във въздуха.

— Прекрасни са — отвърна Аманда, напълно забравила, че на Луиз няма да й харесат. В изключителната простота на боядисаните в бяло форми се криеше нещо толкова омагьосващо, че тя не можа да устои.

— Базирани са на наблюдения — продължи бързо момичето. — В университета учих естествена история и продължавам да се интересувам от птиците по цял свят — усети възторга на Аманда, бръкна отново в сака на Мери Попинс и извади красиво изработена дървена птица. — Това е чайка, която гнезди — притежаваше същата вълшебна простота като чаплите — стилизирана и все пак истинска и толкова прекрасна, че не би оставила човек равнодушен. — Чайките са от Лейнтън — добави, едва сега проумявайки, че всичко в магазина е посветено на града. — Тази сви гнездо под прозореца ми.

Аманда разгледа птиците. Белите им гърди, жълто-зелените клюнове и бледосивите крила с черно-бели връхчета бяха смайващо реалистични. Лакираното дърво беше меко на пипане. Изведнъж осъзна колко би искала самата тя да притежава една от тях.

— Необичайно жива е… — започна тя.

— … но не е за нас — прекъсна я резкият глас на Луиз. Току-що беше прекрачила прага, понесла рядко грозна рисунка на естрадата за оркестъра, сякаш изпълнена от забързан имитатор на австриеца Оскар Кокошка. — Опасявам се, че е прекалено изтънчено за нашата публика, която смята, че чайките трябва да се изтровят или кастрират — забеляза измъченото изражение на Аманда и посочи платното под мишницата си. — Това е рисувано от госпожа Уилсън в кръжока по рисуване за прехвърлилите шестдесет години. Ще се продаде много лесно. Местна тема. Местна художничка. Получавам много неща от тези ентусиасти. И цената е напълно приемлива — втренчи се в младата скулпторка с очи, по-ококорени от онези на чайките. — Колко, казахте, че искате?

— Сто и петдесет лири — със запъване произнесе момичето. — Макар че мога да направя малка отстъпка.

„И да умреш от глад“, помисли Аманда, бясна от реакцията на шефката. Луиз експлоатираше старците и им подхвърляше дребни грошове. Възрастните душици биваха толкова възхитени от наличието на купувач, че не се пазаряха, когато Луиз им предлагаше двадесет лири за нещо, което им бе отнело месеци.

— Така. Съжалявам, но не мога да си позволя такава цена.

— Чаплите са по-евтини — отчаяно се обади момичето. — Сто лири и за двете.

— Съжалявам…

— Стига, Луиз — прекъсна я Аманда, знаейки, че по-късно здраво ще бъде скастрена, — не забравяй, че наближава Коледа. Най-доброто ни време. Освен това изобщо не плащаш достатъчно на старците над шестдесет. Помниш ли Скрудж, скъперника от „Коледна песен“? Веднъж да те открие, няма да намериш мира, ще ти показва всички онези бедни пенсионери, които с премръзнали пръсти изстискват боя от тубичките си насред леденостудени стаи. Вземи поне една. Да видим как ще вървят.

Луиз, облечена почти толкова крещящо, колкото бяха и пейзажите й от Лейнтън, сви неодобрително ярко оцветените си устни и въздъхна.

— Давам на чаплите три седмици. Ако не се продадат, връщам ги. Организирай го ти, Аманда. Сделката е твоя. Никога няма да се продадат, затова направо можеш да се уговориш с художничката кога да дойде да си ги прибере. Не искам две похотливи чапли да ми се мотаят в краката.

Аманда нарочно се направи, че не я разбира.

— Луиз, те се ухажват. Нищо непристойно няма да направят. Има разлика.

— Всъщност — изчерви се младата жена, смутена от насоката, която вземаше разговорът, но все пак загрижена за точността — на този етап те вече са решили. Чаплите не променят решенията си в последната минута като хората.

— Пет пари не давам дори да носеха кондоми — извика Луиз. — Просто искам да си ги вземете, ако не се продадат за три седмици, и точка.

— Добре тогава, три седмици — усмихна се Аманда. — Ще направя всичко възможно да ги продам.

— Тук не ти е улица „Корк“ — изсъска Луиз, докато момичето опаковаше гнездящата чайка. — И между другото май сме останали без кафе.

Ако не се нуждаеше така отчаяно от пари, Аманда с радост би замерила Луиз с кенийското леко препечено кафе, когато най-сетне намери време за него. Защо не можеше да работи за себе си? Но за да има самостоятелен бизнес й трябваше капитал, а тя не разполагаше с такъв. И Луиз беше разведена, но при съвсем различни обстоятелства. След петнадесетгодишен брак с мъж, когото ненавиждаше, той най-сетне я заряза, но беше толкова благодарен от факта, че тя сякаш не забелязва отсъствието му, че й даде петдесет хиляди лири, както и семейния дом. С тях тя отвори галерията. От друга страна, Джайлс не остави нищо на Аманда и често не успяваше да плаща дори издръжката, въпреки че компанията му процъфтяваше, и така нагласяваше доходите си, че да изглежда на крачка от немотията, ако някога официално възникнеше въпросът за издръжката на децата. Всъщност си бе мечтала да открие собствена галерия още докато бяха женени, но Джайлс винаги я обявяваше за луда.

Сети се за разговора в читателската група. Коя от приятелките й беше казала, че добър съпруг ще е онзи, който те поощрява и те кара да вярваш, че ще постигнеш всичко, ако опиташ. Ха!

Аманда направи кафето, като избягваше погледа на Луиз, и сложи чаплите на витрината, на мястото на кичозен гипсов модел на парижко улично кафене.

— Не там! — запротестира Луиз. — Сложи ги някъде отзад. Ще разгонят клиентелата — пийна от гъстата черна напитка — имаше гърло от азбест и обичаше кафето достатъчно силно — да държи будна и Спящата красавица. — Аманда, наистина правиш превъзходно кафе. Сега иди да продадеш няколко пейзажа от красивия Лейнтън. И витрината трябва да се измие. Определено видях отпечатък от длан.

— Няма да стане — весело отвърна Аманда, като едва се сдържа да не халоса Луиз с гипсовия модел. — Между другото какво правят всички тия камиони в „Истклиф“?

— Един Бог знае. Надявам се да го рушат. Това място е същински цирей.

— И дом на хиляди хора.

— Е, да, но общината не бива да строи толкова близо до брега.

— По-добре ще е да е някъде в забутаните части на града. А още по-добре — отвъд околовръстното.

— Не бъди толкова критична — Луиз запали цигара и я размаха. — Само защото си започнала да връщаш отпадъците си за преработка, не значи, че ще се кандидатираш за Парламента от Зелената партия.

Думите на Луиз я подсетиха за контейнера с бутилки и смачканото БМВ, което ясно застана пред очите й. Аманда внезапно усети, че лицето й пламти.

— Случайно да познаваш човек на име Ангъс Дей?

— Ангъс Дей — повтори Луиз, издуха три димни кръгчета и самодоволно се ухили на съвършенството им. — Това вече е приказка. Може да се окаже точно мой тип. Богат. Нагъл. Или поне е строителен предприемач, а те трябва да са нагли. Живее с майка си, но никой не е съвършен — загледа се втренчено в Аманда. — Бил е женен. Няма деца — умни хора. Не мисля, че децата биха се вписали в начина му на живот. Защо питаш?

— Всъщност — Аманда се опита да изкара цялата случка досадно нормална — ударих колата му, като излизах от паркинга пред „Теско“.

Луиз закудкудяка от смях.

— О, Аманда, какъв интересен живот водиш! Как прекарваш съботите, ходиш на пазар посред нощ ли? — закашля се от цигарата. — Във всеки случай какво ли търси Ангъс Дей на такова място? Може да ги съветва за развитието на извънградските зони.

— По-скоро водеше майка си на пазар.

— В „Теско“? Големи пинтии са тия шотландци. Човек би помислил, че ще иде поне в „Маркс енд Спенсър“.

— Във всеки случай блъснах на заден БМВ-то му, а майка му каза да спре да ме ругае и работата свърши с това, че той плати за щетите на своята, а и на моята кола, но разходите не се оказаха толкова големи, колкото очаквах.

— Надявам се да не си му го казала.

— Разбира се, че му казах. Не можах да повярвам на щедростта му.

— Вероятно е помислил, че ще се обърнеш към местния вестник, ако вдигне голяма врява. „Строителен магнат взема пари от самотна майка“. Не звучи добре.

— Наистина гледаш много странно на живота, Луиз.

— Освен това, желанието ти да си намериш мъж не те ли отвежда прекалено далеч? Да му удариш БМВ-то? Ангъс Дей определено не е лъжица за твоята уста. Трябва ти един приятен „нов мъж“. Не мисля, че той знае дори пътя към кухнята. Защо някой на неговата възраст ще живее с майка си, ако не чака да го обслужват като бебе?

Аманда нямаше време да разсъждава върху мотивацията на Ангъс Дей. Звънчето над вратата дрънна и пристигна клиентка, интересуваща се от цената на гипсовия модел. Сякаш напук на Аманда тя даже го купи. Дори не се наложи Луиз да казва: „Видя ли?“, по въпроса за художествените предпочитания на средния лейнтънски купувач.

Глава 3

Аманда не можа да повярва колко бързо ги връхлетя коледната бъркотия. Щом започна декември, Луиз увеличи работното им време, за да посрещне сезонното търсене. Магазинната част на галерията правеше голям оборот с благотворителни картички, пеещи дядо коледовци и подаръчета под пет лири. Група пенсионери бяха пропътували осемдесет километра с автобус, за да напазаруват в Лейнтън, а ако се съдеше по врявата, която вдигаха, сигурно се бяха отбили в една-две кръчми по пътя и сега шумно търсеха репродукциите на Берил Кук, изобразяващи пищни дами, разсъбличащи още по-пищното си бельо. В един неприятен момент Аманда си помисли, че ще стигнат дотам да последват примера им.

Беше дълбоко благодарна, когато времето за затваряне в събота най-сетне настъпи, и по изключение облекчена, че както винаги ще прекара вечерта с Шон на пица пред телевизора, а няма да ходи на някоя вълнуваща вечеря с кавалер. Това беше ритуалът им за събота вечер, когато Клио излизаше с приятелки.

През този период на голяма заетост Аманда даваше на дъщеря си допълнителни джобни пари, за да гледа Шон, което Клио правеше крайно неохотно и само след изкрънкване на извънредно високо повишение на цената. Понякога Аманда се чудеше струваше ли си изобщо да работи. Парите едва стигаха за покриване на допълнителните разходи по плащането на Клио и на жената, която наглеждаше Шон през ваканцията. Но дори да не съществуваше факторът пари, ако не работеше, щеше да полудее да си стои вкъщи и да оплаква крушението на брачния си живот по цял ден. Освен това, на четиридесет и една беше прекалено млада, за да се примири с мизерната социална пенсия.

Тъй като Клио обикновено я посрещаше с „Каква досада, Джасмин ме покани да отида у тях, но не можах заради него!“, като посочваше брат си, сякаш бе някакво сатанинско изчадие, а той беше много мило десетгодишно хлапе, погълнато от електронната си игра, Аманда се изуми, когато откри, че я чака в кухнята с приготвена чаша чай и широка усмивка на лицето.

— Здравей. Няма ли да излизаш довечера? — запита деликатно Аманда. Клио, макар и на шестнадесет години, още не беше открила момчетата. Движеше се с група приятелки, които ги наблюдаваха от разстояние и им се подиграваха.

— Мамо, имаш няколко отговора на обявата! — момичето възторжено размаха три плика.

— Откъде знаеш, че са отговори на обявата?

— Просто на връщане от училище минавам покрай редакцията на вестника и не можах да се стърпя да не проверя. Чакат те три писма. Давай, отвори ги!

Аманда остави торбите и седна на кухненската маса. Сега, когато вече бяха пристигнали, тя почувства странна неохота да отвори писмата. Беше толкова унизително.

— Първо да си изпия чая.

— Не! Не! Искам да знам какво представляват. Толкова е интересно!

— Все пак не съм жива версия на предаването „Среща с непознат“, съществуваща само за твое развлечение!

С чувството, че е отново глупава ученичка, Аманда отвори и трите писма. От едното изпадна снимка и Клио се хвърли към нея.

— Ооо, я виж! Много добре изглежда.

Наистина лицето на снимката беше изненадващо привлекателно. Поне нямаше две глави, на челото му не пишеше „неудачник“ и нямаше дори бегла прилика с убиеца от „Психо“.

— Наистина е много сладък — настоя Клио. — Прилича на учителя ни по физкултура господин Бътлър, а всички яко си падаме по него.

— В кое писмо беше? — запита Аманда, като взе и трите.

Клио направи гримаса.

— Ами не знам. Може да е написал името си на гърба.

Но обратната страна на снимката беше празна.

— Съжалявам, мамо — Клио изглеждаше разтревожена. — Може пък да го идентифицираме по писмата — грабна ги и ги прочете с невероятна бързина. — Съвсем еднакви са. Над тридесет и пет годишен, с добро чувство за хумор, собственик на къщи, разведен или вдовец. А, този звучи добре. Слушай. „Приятелите ми мърморят, че вечно ги отегчавам с темата за провала на брака ми. Време е да затворя тази страница и да отворя нова. Искрено се надявам, че може да е с вас.“ Брей, мамо, той като че ли те харесва! Вероятно снимката е негова. Погледни тези големи хубави очи. Жена му сигурно е била луда, щом го е пуснала да си отиде. Трябва да се срещнеш с него. Искам да кажа, какво губиш? Ако не го харесаш, няма да го видиш повече.

— Предполагам, че си права.

— Хайде, мамо, защо се мъчихме да пускаме обявата, ако няма да направим и следващата стъпка?

— Добър въпрос. Все пак защо говориш в множествено число, Бледобузке? Аз съм тази, която трябва да ходи на среща с тях — в този миг й се струваше, че от това по-страшно няма.

Телефонът звънна и отклони Клио от мисията й. Изтича да се обади.

— Татко е. Иска да говорите за пътуването.

Джайлс бързаше. Чуваше се гласът на Стефани, която му викаше, че закъсняват за някакво празненство.

— Здравей, Аманда. Купих билетите. Ще ви чакам на летището на двадесет и втори в три следобед. Надявам се да дойдат с готов багаж и паспорти в ръце. От „На открито“ ще им осигурят ски и скиорски екипи и ще ми изпратят сметката, а аз ще им давам джобните пари. Ако можеш да набавиш крем против изгаряне на лицето и да се погрижиш да имат подходящо облекло за вечерите, ще бъде чудесно. Трябва да бягам. Съжалявам.

Аманда изпита краткото и неблагородно бодване от задоволство при мисълта колко ли е неприятно на Стефани, че Джайлс заминава на почивка с Шон и Клио. И тя се оказваше изоставена. А може и да чувстваше облекчение, че няма да се наложи да полага усилия да се държи мило с децата на Джайлс. Две седмици без тътнещата му енергия можеха да се окажат и истинска благословия. Тя ли не го знаеше.

Остави слушалката. Джайлс беше учудващо щедър. Тя предпочиташе да получава редовно издръжката, за да плаща за най-необходимото вместо подобни изхвърляния, но все пак.

Двете седмици без децата се мержелееха тягостно напред. Две седмици, през които майка й щеше да й натяква да излиза повече, да се запознае с някой мъж и само читателската група щеше да я спасява от превъртане. Следващата им книга беше „Как да оцелеем по Коледа“ на Джили Купър, два екземпляра от която Рути бе открила в някаква антикварна книжарница и сега си ги предаваха от ръка на ръка, все едно е някакъв забранен текст в бившия Съветски съюз.

Аманда се върна в кухнята и още веднъж погледна към писмата на Самотните сърца. Сега беше най-подходящият момент да им отговори, а някак си не й се щеше. В ушите й звучеше гласът на Клио, който я питаше защо са си правили труда да изпращат обявата, ако не предприеме и следващата стъпка. После се вмъкна и заповедническият тон на Луиз, същински гръцки хор, който й напомняше, че дните на свобода, които се задаваха, бяха идеалният момент да си потърси мъж. Вярно беше, че в отсъствието на Клио и Шон може би ще е по-лесно да разбере какво мисли за отговорилите на обявата, освободена от неизбежната преценка на децата.

Клио беше права. Сега бе моментът. Какво имаше да губи?

„Достойнството си, ето какво“, напомни си тя, като се върна при телефона, за трети път изгубила смелост. Щеше да се превърне в нещастна особа, прибягнала до самопредлагане, в отхвърлена от обществото жена, принудена да се среща с непознати мъже под часовници. Хората щяха да се досетят и да започнат да я сочат с пръст.

„О, едва ли — твърдо се заубеждава тя. — Хората са прекалено заети със собствения си живот, за да забелязват твоя. Ти жена ли си или мишка?“

Котката дойде и се излегна в краката й, като се отъркваше в нея.

— Нямаше да бъдеш толкова мила с мен, ако бях мишка, нали? И ти смяташ, че трябва да отида, а?

Отвърна й обичайното мяукане.

— Добре. Да го направим, преди да съм променила решението си.

Веднага изникна въпросът, къде да се срещне с първия кандидат.

Накрая се спря на винарната насред търговския център — беше идеалното място. Ярко осветено, пълно с хора и с много изходи. Освен това, ако той не дойдеше, тя можеше да се престори, че пийва набързо чаша шардоне, преди да тръгне да пазарува. Там винаги беше пълно с жени. Поне нямаше да я накълцат на парчета и да я пратят по пощата на семейството й. Но най-големият риск не беше превръщането й в кайма, а срещата с някой познат. Все пак бе риск, който се налагаше да поеме. Положително нямаше да отиде на някое тъмно, романтично и опасно място.

Вторият въпрос беше какво да облече.

— Не прекалено строго — посъветва я Клио, която неприятно изненада Аманда с непоколебимата решителност, че знае всичко за срещите по обяви във вестник. — Мъжете не могат да траят деловите жени. Какво ще кажеш за розовата ангорска блуза?

— Категорично отказвам да изглеждам пухкава на първа среща — отсече Аманда. — Не съм пухкав тип жена.

— Не им го казвай. Мъжете обожават пухкавите жени.

Най-сетне се спря на морскозеления плюшен жакет, който страхотно подчертаваше очите й, и чифт меки, широки панталони. Клио би я посъветвала да покаже хубавите си крака, но Аманда вече я беше изгонила от стаята си.

— Къде отиваш така нагласена? — подозрително запита Шон. Мразеше тя да изглежда добре, защото означаваше, че излиза. Но в този случай, усетил напрежението във въздуха, реши да бъде великодушен. — Много си красива — заключи той.

Когато Аманда и Клио в хор извикаха „Аааа“, той направи малко отстъпление.

— За майка.

Аманда се чувстваше нелепо притеснена.

Слава Богу, във винарната беше прилично пълно, без да е претъпкано. Тя откри едно ъгълче, откъдето можеше да вижда целия бар и така да се увери, че Тони — така се казваше мъжът — изглежда прилично, преди сама да се представи. Бяха говорили кратко по телефона. Гласът му бе приятен, може би наистина това беше начало на нова страница, както мило бе писал в писмото си. И за двамата. А най-хубавото беше, че Тони изобщо не звучеше като Джайлс.

Съзнаваше, че е старомодно, но предложи той да носи в ръка местния вестник, за да го познае. Надяваше се наоколо да не гъмжи от мъже с „Лейнтънска вечерна поща“ в ръка.

Трябваше й цяла вечност, за да привлече вниманието на сервитьорката. Момичето очевидно беше завършило курс за напреднали по „Как да избягваме погледа на клиента“. Особено ако клиентът беше сама жена. Най-сетне, когато не останаха необслужени маси, тя благоволи да обърне внимание на Аманда.

— Какво да бъде? Чаша бяло?

Аманда възнамеряваше да поръча точно това, но тонът я жегна.

— Какви наливни бели вина предлагате? — запита тя. Проклета да е, ако се остави това момиче да я притеснява. — Шардонето сухо ли е?

Сервитьорката сви рамене, сякаш казваше: „Не съм го опитвала. Не и при тази заплата.“

— Здравейте — прекъсна ги мъжки глас, който накара Аманда да подскочи. — Очаквате ли някого, или мога да седна за малко при вас?

Аманда се изчерви като домат. Най-лошият й кошмар се беше сбъднал. Мъжът, който я поздрави, не бе Тони от обявата, а Ангъс Дей.

С типичната за строителните предприемачи безцеремонност той седна, без дори да изчака отговора. В интерес на истината Аманда беше прекалено заета с кашлицата от задавянето си, за да му отговори.

— Работата е там — продължи Ангъс, — че последния път много бързахте и не успях да ви се извиня както трябва.

— Вижте — започна Аманда отчаяна, че не ще успее да се освободи достатъчно бързо преди появата на Тони, — вината наистина не беше ваша. Аз връхлетях на заден ход върху колата ви. Проявихте извънредно великодушие, като не повдигнахте обвинение срещу мен.

— Майка ми твърди, че съм бил груб и непоносим.

Тя с усилие се удържа да отбележи, че може би трябва да се опита да мисли сам, но искриците в очите на Ангъс Дей й подсказаха, че всъщност не бе обърнал голямо внимание на думите на майка си. Тогава защо беше толкова щедър?

Ангъс вече бе поръчал не чаша, а цяла бутилка. Аманда забеляза колко охотно сервитьорката взе неговата поръчка, като дори добави и усмивка.

— Е, как е животът в най-голямата галерия на Лейнтън? — запита той.

Можеше да оспори това описание на „Вълна“ или дори да се учуди откъде, по дяволите, знае къде работи, когато отново се задави с напитката.

Появи се Тони от обявата. На лицето му грееше познатата от снимката усмивка, разликата бе в ръста. Беше не само нисък, беше дребосък, висок около метър и четиридесет и пет. Аманда пък бе рядко висока за жена и го надвишаваше поне с тридесетина сантиметра.

Тя тайничко се скри зад Ангъс, въпреки че се мразеше за това, повтаряше си, че не е грях да си нисък, че седемте джуджета са крайно мили, но в сърцето си знаеше, че между нея и Тони не може да има нищо.

Скри се зад Ангъс само за да открие, че той изучава лицето й. Облегна се назад да извади нещо от джобовете на кашмирената жилетка и безмилостно откри главата й за погледа на Тони.

От своя страна дребосъкът нетърпеливо оглеждаше масите, стиснал местния вестник. По дяволите! Умишлено го беше обърнал на страницата със Самотните сърца за по-лесно разпознаване. На Аманда й се прииска да умре. Беше безсилна да спре издайническата червенина, покриваща лицето и врата й и несъмнено придаваща й вид на варен рак. Усети дланите си мокри и лепкави. Тони спря за момент близо до тяхната маса и се втренчи в нея. Слава Богу, че снимката, която му беше изпратила, бе толкова древна. Въпреки това не трябваше да я изпраща. О, Боже, прииска й се да падне от стола и да умре.

Тони очевидно бе взел решение. Закрачи решително, доколкото му позволяваше ръстът.

Внезапна искрица на разбиране просветна в очите на Ангъс. Не беше сигурна, че се досеща какво става, ала зачака изблика на смях.

Вместо това той се извърна и загледа с усмивка новодошлия.

— Търсите ли нещо? Може ли аз или съпругата ми да ви помогнем?

— Не, благодаря, всичко е наред — Тони подозрително въртеше очи от единия към другия и явно се чудеше дали да не предизвика Ангъс. Очевидно беше прозрял, че Аманда е жената от снимката. — На ваше място бих постегнал юздите на половинката си.

Аманда закопня земята да се отвори под краката й или тялото й да се разпръсне на атоми във въздуха, за да не се налага отново да погледне Ангъс Дей.

— Трудно положение — рече той с изненадващ такт и й наля още една чаша вино, — когато половинката ти се появи внезапно и те завари в неловко положение — нямаше и следа от подигравателна усмивка, само неподправено съчувствие. — Моята си тръгна преди години, избяга със съдружника ми и оттогава не съм виждал нито единия, нито другия.

— Какъв ужас. А имате ли деца?

— Слава Богу, не.

На Аманда й се стори, че долавя сянка на болка в думите му.

— Тя каза ли ви защо?

— Очевидно, защото бях женен за работата си. Лора казваше, че сме трима в брака, също като Чарлс и лейди Ди. Тя, аз и мобилният ми телефон — усмихна се съжалително и в ъгълчетата на очите му се появиха бръчици, родени от смях или страдание. — Всъщност думите й не бяха лишени от основание, макар тогава да не го разбирах. Сега съм единственият строителен предприемач под слънцето без мобилен телефон. Не приемам служебни разговори у дома. За съжаление малко късно за брака ми.

— Трябва да е било голям шок.

— Да. А при вас?

Аманда изведнъж се смути.

— Ами обичайната история. Съпругът ми ме напусна заради десет години по-млада жена. Колежка. Смята го за прекрасен. Засега. А най-лошото е — изведнъж осъзна, че още не беше казвала това дори на Рути или Луиз, знаеше каква ще е реакцията им, — че ще има бебе. Всъщност близнаци.

— Човешките драми не се отличават с особено разнообразие, нали? — отбеляза Ангъс.

— Това не ги прави по-малко болезнени — наежи се Аманда. — И всяка от тях изглежда уникална за засегнатите от нея хора.

— Съжалявам. Не исках да ви обидя.

Аманда забеляза, че с фина изтънченост той избягваше думата „проблеми“, а също и че е учудващо чувствителен слушател. Човек би помислил, че при тази репутация на пробивен бизнесмен би се интересувал единствено от себе си, но докато й наливаше поредната чаша вино, тя му разказваше неща, които не признаваше и пред самата себе си.

— Така — той, изглежда, усети, че й е нужно да смени темата. — Как се работи за такава седемглава ламя?

Аманда се усмихна на описанието на Луиз.

— А, не се оплаквам. Поне си плащам сметките. Единственото лошо е, че двете имаме съвсем различни вкусове.

— Не е приятно това да се случи в галерия за произведения на изкуството. Общите вкусове не са ли едно от най-важните неща?

— Не и при нашето положение. Тя е собственичка на галерията, аз съм наемна работничка. Купи я с обезщетението при развода си. Искаше да я нарече галерия „Издръжка“. Но не мисля, че много от клиентите ни биха схванали шегата.

— Хайде, хайде. Не ги подценявайте.

— Не ги подценявам! — Аманда усети, че я бодва раздразнение. Какво ли разбираше човек с положението на Ангъс Дей от живота на обикновените хора? — Дори ги надценявам. Вярвам, че тези хора имат съвсем добър вкус, а Луиз е тази, която е убедена, че определени неща няма да се продават. Миналата седмица дойде млада скулпторка, чиито работи страшно ми харесаха, но Луиз категорично я отряза.

— Какви бяха творбите й?

Някак незабелязано Ангъс бе поръчал нова бутилка вино, а сервитьорката го наля в чашите им, като му се усмихваше предизвикателно.

Може да беше редовен клиент, търсещ свободни жени. Аманда отново се изчерви, той почти сигурно се бе сетил защо е дошла тук. Колко тъпо, както би се изразила Клио.

— Беше невероятно. Изваяла е от дърво няколко птици — натуралистични и все пак абстрактни, ако термините не си противоречат. Изработила беше направо фантастична гнездяща чайка, чийто модел била птица, която наблюдавала през прозореца си тук, в Лейнтън. Мислих, че може би Луиз ще се съгласи да я вземе само заради това, понеже държи на местния колорит. Но не. И двойка прекрасни ухажващи се чапли. Всъщност тях ги взехме при условие, че ако до три седмици не се продадат, ще ги върнем! Самата щедрост.

— А ако галерията беше ваша, щяхте да подходите различно, така ли?

— Ако галерията беше моя, щях да й уредя изложба! — Аманда не беше осъзнала колко много бе харесала творбите на момичето.

— Тогава защо не си уредите своя галерия?

Аманда глухо се засмя.

— За съжаление бившият ми съпруг не е щедър като онзи на Луиз. В моя случай само с името съм готова: галерия „Моля те, изпрати ми месечната издръжка“.

— А заем?

— Кой ще ми даде пари назаем?

— Вие сте достатъчно запалена. Съчетайте тази запаленост със солиден бизнес план. Наоколо е пълно с подходящи помещения.

— Но все пак ще ми трябва някакъв капитал.

— Аз започнах с петстотин лири.

Аманда го погледна. Кой знае защо, от лекотата, с която Ангъс Дей общуваше, и от начина, по който носеше скъпите си дрехи, беше решила, че той е роден с парите си. А сега я поощряваше да започне свой бизнес. Смешно, но никой, нито майка й, положително не и Джайлс, нито дори Клио някога й бяха предлагали да направи нещо сама, да поеме риск за нещо, в което вярва.

Разговорът на читателската група по темата какво е добър съпруг се мярна в главата й. Някоя от тях, май беше Рути, а може би и мишлето Ан, беше казала, че добър съпруг е онзи, който те поощрява да разпериш криле.

Внезапно осъзна, че мъжът срещу нея е интересен и привлекателен, и се смути. Посегна да се пипне за врата с привичния си детски жест, носещ успокоение, и успя да обърне чашата си право в скута на Ангъс.

— Божичко, страшно съжалявам — изпелтечи тя, а постоянните обвинения на Джайлс колко е несръчна прокънтяха в ушите й. Беше толкова смутена, че посегна да попие течността с книжна кърпичка, преди да разбере колко неловко ще се получи.

Ангъс се засмя.

— Не се безпокойте, имам дузини такива панталони. Мразя да пазарувам и затова винаги нося една и съща комбинация. Помощничката ми твърди, че трябва да ида на работа в Китай. Очевидно там ще се слея с множеството.

— Трябва да тръгвам — Аманда усети колко дълго се е застояла. Клио положително вече я смяташе за убита. Огледа се, за да се убеди, че Тони Самотното сърце не беше наоколо.

— Мисля, че си отиде — обади се Ангъс с безизразно лице.

Наистина беше отгатнал, че е тъжна, отчаяна жена, изпаднала дотам да търси срещи чрез обяви във вестника. На Аманда й се прииска да е, на което и да е друго място във вселената. Очакваше всеки момент да чуе: „Не разбирам как жена като вас може да си търси мъж чрез вестник.“

Вместо това Ангъс й се усмихна, без да обръща внимание на смущаващото мокро петно на панталоните си, и рече:

— Беше ми много приятно да изпия чаша вино с чаровна и интелигентна жена като вас.

Наистина си го биваше. Вместо да я унижи, успя да я накара да се почувства поласкана. Малко пламъче на възбуда, далечен спомен за това, какво е да си в компанията на чаровник, който видимо те намира за привлекателна, пламна в душата на Аманда.

— Нека поне да платя последната бутилка вино — настоя тя и извика сервитьорката, като размаха кредитната си карта.

— Добре — сви рамене той, — но не смятам, че приемат карти от видеоклубове.

Аманда невярващо погледна картончето в ръката си. Как можа така да оплеска нещата?

— Между другото — добави Ангъс, — за онези чапли, които споменахте. Може да мина да ги погледна.

Аманда прехапа устни. Какво значеше това, чаплите ли искаше да види или нея?

— Разбира се, ето визитката ми. Повечето вечери не затваряме преди шест.

— Благодаря. Може би ще ме посъветвате. Трябва да купя специален подарък за много специален човек. И ми се струва, че чаплите наистина ще й допаднат.

Думите му й подействаха като леден вятър, угасил слабото пламъче на привличането. Само тъпачка би помислила, че мъж като него ще е свободен. Беше богат, чаровен. И имаше много специален човек в живота си.

— Ще ви чакам — успя да измънка тя, преди да хукне към паркинга.

— И не забравяйте идеята за галерията — извика той след нея.

Но и тази — също като идеята, че Ангъс Дей я харесва — се оказа някаква глупава мечта.

Глава 4

— Божичко, мамо, къде се губиш? Ами че срещата ти с оня човек беше в шест. А сега наближава единадесет!

— Аз съм на четиридесет и една години все пак и мога да се грижа за себе си.

— Да, Аманда — неодобрителният глас на майка й прокънтя откъм дневната. — Наистина трябваше да ни уведомиш, че си жива и здрава!

— Какво прави баба ти тук? — само с устни произнесе Аманда.

— Съжалявам — изсъска Клио. — Обадих й се, защото наистина се разтревожих. Не мислех, че ще се втурне насам.

— ВБ никога не пропуска криза. Особено ако е предизвикана от моето убийство от страна на мъж, когото съм избрала по обява на Самотните сърца. Предполагам, че е потривала ръце от задоволство.

— Както и да е — прошепна Клио, — трябва да е бил страхотен, за да прекараш толкова време с него.

— Всъщност — Аманда с обич прегърна дъщеря си — въобще не се срещнах с него. От пръв поглед забелязах, че не е мой тип, затова се престорих, че не съм аз.

— О! — разочарованието на Клио беше трогателно. — Толкова искам наистина да се запознаеш с добър човек.

— Най-смешното е, че го направих. Само че е свързан с друга жена.

— Само свързан? Без да е женен?

— Мисля, че да.

— Време е да си лягаш, млада госпожице — обяви Хелън, като се появи от дневната с преметнато през ръката й скъпо на вид палто. Хелън имаше отвратително добър вкус за дрехи.

— Да — Аманда умишлено се престори, че е приела забележката на майка си като насочена към себе си. — На четиридесет и една години имам нужда от сън за красота.

— Нямах предвид теб — високомерно отвърна майка й. — Във всеки случай не знам какво си мислиш, че вършиш. Да се срещаш с непознати мъже по разни барове. Мъжете мразят изпадналите жени. Направо ги подушват. Не че аз съм имала някакви проблеми. Трябваше само да мигна и всички врати се отваряха пред мен.

— Изумително — отвърна Аманда, като със замах отвори пътната врата. — Все още става.

Хелън се понесе величествено навън.

— Защо да не поразпитам в клуба за голф? Всичко ще е по-добро от това достигналата средна възраст моя дъщеря да виси по барове. Откъде знаеш, че няма да се яви някой сериен убиец, който използва вестника да си търси жертви? Самотни, зажаднели за секс жени без семейства…

— Няма страшно. Ще кажа на серийния убиец, че имам властна майка, син с черен пояс по карате и дъщеря с мобилен телефон, която може да привика опасна банда от шестнадесетгодишни за десет секунди.

— Май не приемаш нещата сериозно.

— Опитвам се. Слушай, това щеше да е само разговор в много оживен и ярко осветен бар.

— О, Боже, нали не си видяла някой познат? — надвисналият позор да има толкова ниско паднала дъщеря накара Хелън да потрепери. — За мъжете, които пускат обяви по вестниците… Откъде си сигурна, че не търсят само секс? Вероятно знаят, че самотните жени на твоята възраст са готови на всичко, само и само да се докопат до мъж.

— Сега като го спомена, идеята ми се струва прекрасна. Може би трябва да преформулирам обявата. „Привлекателна четиридесет и една годишна търси авантюри и развлечения. Безплатно чукане с всеки отзовал се“.

Затвори вратата, преди да успее да чуе протестите на майка си.

Върна се в уютната дневна, където последните дърва догаряха в огъня, котката се изтягаше пред камината, а Клио подскачаше на дивана и се кикотеше.

— Кажи сега, какво стана?

— Като се изключи фактът, че съм с две глави по-висока от него? Честно казано, не смятам, че страницата на Самотните сърца е за мен. Трябва да поопозная човека, преди да го харесам — всъщност, напомни си Аманда, това не беше съвсем вярно. В никакъв случай не познаваше Ангъс Дей добре, но бе успяла да го хареса. — Може би още не съм станала достатъчно садистична.

— Е, да се надяваме, че бъдещето е пред теб. Ще трябва да намерим друг начин да се запознаваш с мъже. Знаеш ли, че новият ни учител по физическо е доста готин, защо да не му кажа две-три мили думи за теб? Ще ти дава да надуваш свирката.

— Стига вече — Аманда се направи, че не чу последното. — Време е за лягане. Утре си на училище. Шон добре ли беше?

— Да. Постарах се ВБ да не плещи пред него за серийни убийци. Той и без това смята, че големите са много шантави на тема любов.

— Не се учудвам.

Клио погледна майка си.

— Липсва ли ти татко?

— Липсват ми първите ни години. Тогава бяхме щастливи. Но не и напоследък — може би сега беше време да зачекне темата, която непрекъснато отлагаше с надеждата, че Джайлс ще я подхване пръв. Но той не беше най-тактичният човек на света. Ако скоро тя не подготвеше Клио и Шон, вероятно баща им щеше да изтърси някоя глупост и да им развали цялата ваканция. — Клио, миличка, от известно време искам да ти кажа, че баща ти и Стефани ще имат бебе. Може би дори две.

— Нима? — гласът на Клио трепереше леко и бе пълен с горчивина. — На татко толкова му е харесало да бъде баща първия път, че няма търпение да повтори. Колко мило — Аманда я взе в прегръдките си. — Кога?

— След няколко месеца.

— Затова ли няма да идва на ски?

— Да.

— Жалко. Бих я блъснала в някоя пропаст, за да убия малките негодници.

Аманда се стресна от озлоблението на момичето. Беше се старала да опази децата си от бурните чувства, вихрещи се по време на раздялата, и да бъде колкото може по-цивилизована. Може би това не бе се оказало много добра политика.

— Давай — заповяда й Клио, — кажи, че мразиш кучката и се надяваш да се пръкне двуглаво чудовище.

Аманда се засмя и нежно я притисна към себе си. Беше направо фантастично дете, а Джайлс, винаги незаинтересуван от децата, така и не можа да го разбере.

— Мразя кучката и се надявам да се пръкне двуглаво чудовище!

— Ами ако наистина имат близнаци? Ще имат две двуглави малки чудовища. Пада му се на татко.

— Обичам те, Клио.

— Благодаря, мамо. Знам — запъти се към стълбите, но спря. — А татко? Какво мислиш за него?

Това беше въпросът, от който се ужасяваше. Не можеше да признае на Клио, че баща й е суетен, глупав и безхарактерен, че порастването на собствените му деца го караше да завижда, а не да се гордее, и че бе тръгнал да доказва неповяхващата си младост по най-елементарния възможен начин.

Злобата срещу любовницата беше допустима, но срещу родния баща изглеждаше като предателство.

Невероятно, но Клио май разбра.

— Не се тревожи — прошепна тя. — Ще пазя тайната.

През следващата седмица дойдоха още няколко отговора на обявата на Аманда, но тя реши да не се занимава с тях. В галерията Луиз я влудяваше. Непрекъснато прекъсваше Аманда — тъкмо когато някой клиент се канеше да купи дадена картина — и след това си приписваше заслугата за продажбата. Дори прояви нахалството да упрекне Аманда, че има много малко участие в осъществените сделки. Съветът на Ангъс Дей да се заеме със своя галерия непрекъснато изникваше в ума й, но въпреки раздразнението от Луиз не бе сигурна, че се чувства достатъчно уверена, за да предприеме подобна стъпка.

После се случи нещо крайно любопитно. Изневиделица, без всякакво логично обяснение, се получи брошура от агент по недвижими имоти, адресирана до нея, която съдържаше описание на хангар за лодки в самия край на града, близо до малкото пристанище, в съседство с порутените плажни бунгала. Предишният наемател, собственик на фирма за смяна на гуми, вече го беше преустроил — подпокривното пространство служеше за склад на резервни гуми, а приземният етаж — за приемане на клиенти. Аманда изведнъж усети, че главата й се замайва от примамливата възможност. Дали Ангъс стоеше зад това? Продължи да чете, а умът й вече бръмчеше от планове.

И тогава се появи уловката. Изискваше се предплата на наема за една година. Сума, която нямаше начин да събере.

Въпреки това не можа да устои и реши поне да хвърли едно око. На следващия ден през обедната си почивка слезе до брега.

Хангарът се намираше до спокойните води в задната част на пристанището, точно зад общинския квартал „Истклиф“. Гледката би била живописна, ако не бяха закованите с дъски магазини и преливащите от боклук контейнери, отличаващи тази част на града. Точно под хангара беше хижата, собственост на сестрите Майлс, както и няколко редици плажни бунгала, някога ярко боядисани и привлекателни, а сега помръкнали и олющени като величествени старици, изгубили всичките си пари и тънещи в упадък.

Все пак, напомни си Аманда, ако районът беше красив като останалата част на Лейнтън, цената на хангара щеше да е три пъти по-висока. Лошото бе, че шляещите се и туристите, а може би дори и местните жители едва ли щяха да си направят труда да дойдат чак дотук, а това щеше да е катастрофално от търговска гледна точка.

Сградата беше заключена и празна, но един поглед вътре накара сърцето на Аманда да затупти. В момента стените бяха сиви и олющени, но интериорът бе изумителен, пълен със светлина; подпокривните греди и високият таван създаваха приветлива атмосфера. Трябваше просто да ограничи грозната част за приемане на клиенти до кокетен щанд с касов апарат, да боядиса всичко в снежнобяло, може би с бледосин оттенък… Аманда си наложи да слезе на земята. Още дори не беше решила дали да се захване. Наистина ли искаше да поеме тези рискове и грижи, когато и бездруго се бореше с нокти и зъби да плаща сметките, да поддържа колата и да спазва срока за вноските по ипотеката на къщата, със съвсем символична помощ от страна на Джайлс? Можеше да се накисне в много по-голяма финансова каша от сегашната. Щеше да е лудост. Не биваше дори да мечтае за това.

Краят на обедната й почивка наближаваше, а Луиз напоследък непрестанно си гледаше часовника. Най-добре беше да се връща. По пътя мина покрай „Истклиф“. Знаеше, че работата е започнала от месеци, но днес сякаш кипеше. Странно. Половината от апартаментите изглеждаха празни, отпред стояха булдозери, сякаш готови да прегазят сградата.

— Разбра ли нещо ново за работата в квартала? — запита тя Луиз, когато се върна в галерията. — Току-що видях три камиона да отиват нататък.

Луиз се ухили самодоволно като Котарака в чизми.

— Нима не знаеш? Това е твоят приятел Ангъс Дей. Сключил е специален договор с общината и наемателите са се вдигнали на оръжие срещу него. Цялата работа е много тъмна. Показал им е множество планове за подобрения, но всички смятат, че това е само прах в очите и че иска да пипне квартала заради местоположението му. Трябва да призная, че е шантаво някой да строи общински жилища на върха на скалата, с този великолепен изглед към морето.

— Може да са решили, че общинските наематели също заслужават красива гледка.

— В такъв случай не показват благодарност. Мястото е истинско бунище. Графити. Изпочупени стъкла на автобусните спирки, възрастните жени се боят да излизат вечер. Но наемателите са убедени, че той ще застрои квартала с луксозни апартаменти, ще вдигне наемите и те няма да могат да ги плащат. Според мен това ще е най-доброто, но в квартала Дей минава за страшния злодей.

— Но той не може да го направи на общински терен. И въобще, къде са отишли старите наематели?

— Настанени са временно в други общински жилища. Жалко, че не са на някой далечен остров.

Аманда беше потресена. Нима Ангъс Дей нямаше никакви скрупули и без да му мигне окото, щеше да отнеме домовете на хората, за да печели пари? Нищо чудно, че можеше да си позволи ново БМВ. Прииска й се да го беше потрошила напълно.

— Е, мисля, че той трябва да… — започна Луиз с привичните си вагнеровски тонове, но си прехапа езика, защото осъзна, че обектът на съвета й, самият Ангъс Дей, току-що беше влязъл в магазина.

Аманда се огледа, за да види каква непобедима сила е затворила устата на Луиз.

— Велики Боже — поздрави го Аманда, сякаш самият дявол беше изскочил от някой гаргойл и оживял пред очите й. — Какво търсите тук?

— Дойдох да потърся подаръка, за който ви споменах — Ангъс приличаше повече на малко момче, скастрено от учителката си, отколкото на злодей от строителния бранш.

— Прекрасно — замърка Луиз и се спусна към него като ястреб връз полска мишка. — И каква сума сте приготвили? Четиристотин? Петстотин? Глупавичката аз, сигурно подобни суми изобщо не ви притесняват.

— Не, очевидно не — той срещна погледа на Аманда и й смигна. — Не и такъв закоравял експлоататор на бедните, какъвто съм аз. Но ще притеснят жената, за която е предназначен подаръкът. Мисля, че би предпочела нещо по-скромно.

Перушината на Луиз поспадна.

— Аха. Значи не искате тази прекрасна маслена картина „Лейнтънски пясъци през лятото“? — посочи към едно отвратително творение в розово и червено с височина метър и двадесет. — Струва точно петстотин. Рисувал го е лейнтънският Матис.

— Самият аз съм почитател на Пикасо — заяви Ангъс.

Ако не му беше толкова ядосана, Аманда щеше да се разсмее. Вместо това заби нос в картичките, които сортираше. Мислеше за общинските наематели, за семействата им и вероятно за множеството самотни майки, каквато беше самата тя, натикани в смрадливи пансиони, за да има място за луксозните апартаменти на Ангъс Дей.

— А този възхитителен акварел? — предложи Луиз. — Казва се „Здрач над долината“. Щастливката обича ли провинцията?

— Не — подсмихна се Ангъс. — Мрази провинцията. Дайте й голям град и ярки светлини. Колкото по-голям, толкова по-добре.

Напук на себе си Аманда неволно си представи приятелката на Ангъс. Слаба. Бляскава. Светска. Вероятно намираше дори Лейнтън, който всичките му жители обожаваха, за твърде провинциален.

— Всъщност — най-сетне успя да вземе думата Ангъс, докато Луиз посягаше към поантилистично пресъздадения лейнтънски вълнолом, — доколкото разбрах, имате скулптура на двойка чапли.

Луиз зверски изгледа Аманда. Беше се надявала да му пробута нещо доста по-скъпо.

— Аманда, защо не ги донесеш?

Луиз беше скрила дървените птици на най-горния рафт в магазина, така че Аманда трябваше да стъпи на стол, за да ги стигне. Докато беше на стола, усети очите му да се спират на краката й и почувства лудешкото и съвсем неуместно желание да посегне и да я докосне.

Вместо това произнесе делово, след като си напомни, че той е негодник, вероятно на крачка от корупцията.

— За тези ли говорите?

Той взе двете чапли и ги заразглежда.

— Красиви са — рече. — Направо съвършени. Ще й напомнят за дома. Не бих открил по-добър подарък. Благодаря.

Макар все още да му се сърдеше, Аманда не можа да потисне пламъчето на завист, запалено от вълнението в гласа му. Какво ли е да имаш някой, който да полага такива усилия заради теб? Подаръците от Джайлс дори за рождения й ден обикновено биваха набързо купени цветя от някоя спирка или кутия шоколадови бонбони. През всички години на брака им той така и не разбра, че тя не харесва тези неща.

Уви чаплите в тънка бяла хартия с напълно ненужна грубост.

— За Бога, Аманда — сряза я Луиз и обиците й от цветно стъкло заиграха от раздразнение, — питай господин Дей дали ги иска опаковани като подарък.

— Искате ли ги? — запита Аманда. — Така изглеждат доста несръчни.

— Също като вас — изрече Ангъс Дей толкова тихичко, че не беше сигурна дали го е чула правилно.

Той флиртуваше с нея! Що за човек би флиртувал с една жена, докато купуваше специален подарък за друга? Нищо чудно, че жена му бе избягала. Беше от типа, който вероятно би започнал да сваля стюардесата и на сватбеното си пътешествие.

— Ето кашон — предложи Луиз и едва не усмърти Аманда с поглед. — Сложи ги вътре и ги увий.

Аманда махна първата обвивка, направи гнездо от още опаковъчна хартия и го покри с цял яркосин лист, преди да постави вътре чаплите плътно една до друга. Изглеждаха блажено щастливи.

— Между другото — понижи глас Аманда, когато Луиз изчезна при нов клиент — вие ли накарахте онзи агент по недвижими имоти да ми изпрати брошурката за стария хангар до пристанището?

Ангъс сви рамене.

— Бих ли ви поощрил да изоставите сигурната си, макар и зле платена работа — запита тихо той, — за да извършите нещо лудешко и рисковано?

— Вероятно — Аманда пъхна в кашона плик с емблемата на галерия „Вълна“ и закрепи синя панделка към дръжката. Внезапно се сети за всички онези хора, чиито домове този човек отнемаше, докато се шляеше да купува подаръци и да флиртува. Изпита силен гняв. — Между другото — тросна се тя — вероятно ще загубя зле платената си, ала сигурна работа, ако Луиз ме чуе, но все пак ще го кажа. Мисля, че това, което вършите в „Истклиф“, е отвратително. За ваше сведение, не всеки на този свят може да си позволи БМВ. Но единственото нещо, което всички искат, дори и най-бедните, е приличен дом! — без да усети, тя повиши тон. — Тъй че се надявам да се засрамите, че превръщате жилищата им в къщи с луксозни апартаменти!

Ангъс я изгледа с присвити очи, закачливият му маниер се изпари.

— Не мисля, че имам нужда вие да ми казвате какво искат хората от един дом — сряза я той с глас, остър като кремък върху гранит. — С риск да прозвуча като в скеч на „Монти Пайтън“, когато бях малък, живях десет години под наем в общински блок. Леглото ми беше зад завеска в кухнята. Може би това хора като вас наричат апартамент?

Откъм другия край на магазина, прилична на британската кралица Бодицея в синьо кадифе, приближаваше Луиз.

— Случило ли се е нещо?

— Не — спокойно отвърна Ангъс, — само исках да ме държите в течение, когато получавате още неща на този художник.

— О! — Луиз изглеждаше едва ли не разочарована.

Двете наблюдаваха как Ангъс излиза през вратата на магазина, оставена отворена заради доставката на няколко рамки. Аманда забеляза, че Ангъс държи покрива на колата си вдигнат, макар да беше декември.

— Колко претенциозно — обяви тя умишлено високо. — Вероятно се оглежда във витрините, докато я кара.

— Твърди се — добави Луиз, за щастие по-тихо от Аманда, — че само мъжете с ниско самочувствие карат подобни коли, но все пак не вярвам това да се отнася за Ангъс Дей.

— Нито имам представа — сурово произнесе Аманда, — нито искам да имам.

— Тогава си единствена в Лейнтън — въздъхна Луиз.

Ангъс Дей потегли бързо, знаеше, че двете жени продължават да го наблюдават. Изпитваше ярост към Аманда. Нищо не мразеше повече от хора, които издават морални присъди, без да познават фактите. До този момент я харесваше, усещаше, че е надарена с вродена състрадателност, а инцидентът с обявата в страницата за Самотни сърца го беше трогнал и развеселил. Очевидно й беше за първи път. Но може би бе сбъркал в преценката си, че е различна от повечето жени, с които се беше срещал. Дребнавото еснафско критикарство бе нещо, което не понасяше.

Караше прекалено бързо, знаеше, че не бива да го прави, но въпреки това се наслаждаваше на усещането за скорост извън Лейнтън сред природата наоколо. Обичаше да шофира с вдигнат покрив не за да се оглежда във витрините, както беше предположила Аманда, а защото се радваше като малко момче на красивата си кола. След като баща му внезапно фалира за една нощ, семейството трябваше да се премести от относителните удобства в миниатюрен, студен апартамент. Нямаха пари за нищо излишно, едва-едва свързваха двата края и той копнееше за кобалтово синя спортна количка-играчка с дистанционно управление. Още усещаше вкуса на копнежа в устата си. Сега имаше истинска такава кола.

След десет минути ободряваща скорост спря пред красив портал — две внушителни каменни порти, всяка от които имаше каменно кълбо отгоре и даваше начало на дълга, стръмна алея през парк, водеща до голяма ферма в георгиански стил, където живееше сам. Беше я купил, защото обичаше солидните пропорции и защото майка му можеше хем да е наблизо, хем да е в отделен дом.

Изобел Дей свирепо се бореше да бъде независима. Дори сега настояваше сама да си готви и чисти, макар че синът й без проблем можеше да наеме хора за това. А докато той копнееше да направи живота й лесен и удобен, лъскавият начин на съществуване бе последното, което искаше Изобел.

Вместо това му позволи да мебелира скромно и може би малко аскетично къщата в приглушени сини и зелени тонове, които повтаряха цветовете на морето около Хебридските острови, където бе израснала. Като реверанс към миналото си му беше разрешила да тапицира креслото й с безумно скъп, мек като коприна туид в цвят на лавандула, от който би станал и прекрасен костюм „Шанел“. На този стол седеше тя, когато се появи Ангъс. Дори сега, с диагноза рак, Изобел казваше на всички да не се суетят около нея и се правеше, че нищо не се е променило.

Ангъс влезе със собствен ключ, защото знаеше, че по това време следобед тя си почива, седнала на любимия си стол, завита с одеяло, с чаша чай марка „Ърл Грей“ до лакътя, бутилка с гореща вода зад гърба, и гледа любимото си телевизионно състезание „Обратно броене“. По принцип мразеше телевизията, но изпитваше огромно удоволствие да отгатва отговорите преди участниците.

— Здравей, маме — наричаше я по този необичаен начин заради една детска песничка, която му беше пяла в детството. Започваше така: „Три гарджета писукаха си: маме…“ Не се сещаше как беше по-нататък. Някой ден трябваше да я пита. Целуна я по връхчетата на късо подстриганата, посивяла коса.

— Пропусна най-важното — рече той и посочи жокера на екрана.

Изобел лекичко го перна със списанието си.

— Ти ме разсея.

— Да-да — подразни я той и грабна списанието. — „Справочник на телевизионните програми“. За жена, която никога не гледа телевизия, изглежда доста поомачкан.

— Просто записах няколко предавания за Марджъри — Марджъри беше партньорката на Изобел на голф. — Клетата, не може да си настрои видеото, дори ако това ще й спаси живота.

— Да, разбира се — той погледна огъня в камината, лакираното дърво на малката й масичка за хранене, столчето за крака, чиято възглавничка сама беше избродирала в любимия си цвят на лавандула, и синьо-зелените кадифени завеси. Несъзнателно отбеляза, че очите на Аманда имат същия цвят.

Независимо от всичко той се възхищаваше от тихата упоритост на майка си. Никога нямаше да допусне да я надвие нещо толкова банално като видеото. Щеше да изяде упътването с кориците. По същия начин се беше борила да осигури на него и на баща му чисти ризи, прилични дрехи и да не позволи никой да ги съжалява, задето са се плъзнали надолу по социалната стълбица. Изобел Дей се справяше с трудностите с тих стоицизъм.

Единственият проблем беше, че съществуваха неща, които дори волята на майка му не можеше да контролира. На него му се искаше да се отнася с по-малко проклет стоицизъм към тях.

— Как се чувстваш днес?

Изобел се вцепени.

— Пристигна ли навреме оная сестра Макмилън?

— Да.

— И какво каза?

— Каза, че съм толкова добре, колкото може да се очаква — на устните на Изобел изплува иронична усмивчица. — За човек с рак в последен стадий.

Ангъс притвори очи.

— Не го е казала.

— Не. Не го каза. Каза да живея ден за ден.

Ангъс вдигна ръката й и я стисна. Животът се беше отнесъл несправедливо с Изобел.

— Недей. Никога не си се предавала. Ще доживееш до деветдесет.

— Не бих разчитала на това. Не мисля, че ще дочакам дори следващия си рожден ден. За щастие ти не си човек, който предварително купува подаръци.

— Точно тук грешиш — Ангъс се усмихна, възхитен, че поне веднъж бе сбъркала в преценката си за него. — Купих ти нещо, и то не за рождения ти ден — извади плика от мястото, където го беше скрил в антрето.

— Знаеш, че не обичам подаръци — Изобел поклати глава. — Освен това какъв е смисълът? Няма да съм тук достатъчно дълго да му се радвам. Чиста загуба на пари.

— Най-напред го погледни.

Докато тя разопаковаше подаръка, Ангъс забеляза колко прозрачна бе станала кожата й, по-тънка дори от оризовата хартия, която развиваше.

Махна единия ред, после следващия.

— Да не е пакет в пакета като матрьошките? — напрегнато запита тя.

Ангъс само се усмихна.

Най-сетне стигна до двете дървени птици, сложени вътре.

— Чапли! — възкликна. Тънка тръпка на вълнение озари гласа й. — Наблюдавах ги по цял ден като момиче. Часове наред стояха в реката на един крак, после хващаха рибка и излитаха към небето, биейки с големите си криле — усмивката затопли съсухрените й черти, придаде им цвят, което не се бе случвало от месеци. — Колко са красиви! Погледни само гладкостта на дървото.

— Трябва да се поставят така — той сложи двете фигурки с лице една към друга. Птиците гледаха нагоре, сякаш изучаваха звездите с изпънати шии. — Ухажват се. Очевидно е част от ритуала.

— Е, него не съм виждала. Предполагам, че е така по цял свят сред хора, животни и птици. Необходимостта от продължаването на вида ги тласка към това.

Ангъс усети накъде клони разговорът и се опита да смени темата.

— Все пак в живота има и други важни неща, освен създаването на потомство.

— Ха! — възкликна майка му. — Кажи го на чаплите. Или на гмурците, или на който искаш животински вид. Или пък на братовчедка си Флора. Знаеш ли, че чака шесто дете? — загледа го втренчено. — Бих искала да започнеш да се срещаш с някоя жена. Откак Лора си отиде, ти сякаш се интересуваш само от облекло и лесно изливащ се бетон.

Ангъс сви рамене.

— Може би защото е по-безопасно. В интерес на истината, запознах се с една жена, която ми хареса — поколеба се дали да спомене, че вече я е виждала, но реши да премълчи. Искаше да даде време на познанството да се развие. — Тя ми каза за тези чапли.

— Аха.

— Но не мисля, че има особено високо мнение за мен. Смята, че съм бич за онеправданите и че вдигам покрива на колата, за да се оглеждам във витрините.

Изобел се усмихна широко и много весело.

— Добре ми звучи. А ти?

— Какво аз?

— Вдигаш ли покрива, за да се оглеждаш във витрините?

Ангъс се обиди.

— Разбира се, че не.

— Не бих те упрекнала — изненадващо каза тя. — В нашата къща нямахме огледала. Баща ми смяташе, че не е Богоугодно. Затова се оглеждах в чайника, когато си слагах червило.

Ангъс се преви от смях при тази невероятна представа за майка си.

— Няма да повярваш колко огледални повърхности съществуват дори в един Богоугоден дом. Метални чайници. Стъкла върху снимки в рамка. Баща ми все повтаряше как обувките трябвало да се лъскат така, че да можеш да се огледаш в тях, и накрая веднъж използвах дори тях.

— Слагала си червило за устни, като си използвала обувките му за огледало?

— Мога да ти кажа, че това ми достави особено удоволствие.

— Маме, страхотна си — прегърна силното някога тяло. От млада беше стройна и подвижна и беше свикнала да се гордее с външността си. — Допада ми тази представа за пристрастената към гримирането Изобел — заяви Ангъс.

— Беше само малко червило. Но не сменяй темата. Бих искала да се запозная с нея, с това твое момиче.

Той едва не й каза, че вече я е виждала, но се подвоуми.

— Е, не е точно момиче. На около четиридесет години е.

— Четиридесет! Стара мома! — Изобел беше шокирана. — Сигурно има закоравели навици и ще те накара да се съобразяваш с отдавна установените й привички.

— Всъщност не е стара мома. Била е омъжена…

— Разведена!… — тонът на майка му не би могъл да е по-неодобрителен, ако беше довел в семейството Лукреция Борджия. — Вероятно е някоя пресметлива използвачка. Сигурно влачи след себе си децата на друг мъж, които ти ще трябва да издържаш!

— Мисля, че има син и дъщеря. Но родният им баща ги издържа — премълча, че бащата не е сред най-редовните платци. — Слушай, маме, това е лудост. На практика аз едва я познавам…

— Може би ще е най-добре да не отиваш по-далеч. Винаги съм казвала, че работата е незаменима утеха.

Ангъс сви рамене пред непоследователността на майка си. Искаше й се той да си намери съпруга, а в същото време беше убедена, че всяка жена, с която се запознаваше, гони трудно спечеленото му богатство.

— Време е да подремнеш. Чаплите са тук, на тази маса, за да можеш да си спомняш детството си, когато ги погледнеш — подпъхна одеялото около нея и остави дистанционното близо до ръката й. — Не че ще гледаш телевизия, разбира се.

— Уф! — въздъхна Изобел и вяло се усмихна. — Май не си съвсем лош за син!

— Защо тогава не се пренесеш при мен, където ще мога наистина да се грижа за теб?

— Искам да умра в собствения си дом — раздразнено настоя тя. — Чакала съм достатъчно да имам такъв.

Ангъс се поколеба.

— Мразя да те оставям сама, когато си в такова настроение.

— Ако оная с косата дойде на гости, ще й предложа чаша чай и диетична бисквита, какво ще речеш?

— Предпочитам да й кажеш, че не приемаш гости. Особено подозрителни особи с дълги черни мантии и без лица.

— Я стига. Гледаш прекалено много филми на Бергман. Само защото трябваше да напуснеш университета и да спасяваш бизнеса на баща си, непрекъснато се чувстваш длъжен да доказваш, че не си част от невежото мнозинство.

— Много си устата, Изобел Дей.

— И аз имам нужда да се забавлявам. Хайде, тръгвай.

— Между другото — внезапно рече Ангъс точно когато щеше да излезе от стаята — ти си я виждала, жената, за която ти говорих. Казва се Аманда. Тя блъсна БМВ-то на паркинга.

— Добре, че не е дъщеря й. Прекалено млада е за теб.

— Маме, моля те. Не съм опериран от способността за преценка.

— В такъв случай си рядко изключение сред мъжете — отсече Изобел и включи телевизора.

Следващите две седмици останаха в паметта на Аманда като неясно петно. Галерията гъмжеше от купувачи, а през обедните си почивки трябваше да пазарува и увива коледните подаръци за Шон и Клио, за да ги вземат със себе в чужбина, както и да сортира дебелите им дрехи и да ги опакова за ваканцията с баща им.

— Какво искаш за Коледа, сладък? — запита тя Шон в петте минути между събуждането, обличането и тръгването му за училище.

— Подстрижка като на Дейвид Бекъм — отвърна Шон без капчица колебание.

Аманда преглътна. При мисълта, че милото й, къдрокосо, подобно на църковно хористче момченце ще се подложи на подстригване нула номер и ще излезе като някаква бръсната глава, направо й призля.

— Не, миличък, не сега — затърси отчаяно убедителна причина.

— Всичките ми приятели са подстригани така. Викат ми лигльо.

— Ще изстинеш, докато караш ски — възрази тромаво Аманда, чудейки се дали не е нечестно да лишава сина си от одобрението на важните за него хора. Когато си самотна майка, или трябва изцяло да се откажеш да налагаш авторитета си, или да си строга за двама. Но Джайлс и без това винаги отстъпваше. — Не, миличък, не бива да следваш стадото.

Шон тресна купичката си със зърнена каша на масата така, че съдържанието й подскочи, обикновено добродушното му личице се сгърчи от яд. Беше наследил хубостта на баща си — рус и синеок.

— Винаги казваш „не“ — обвини я той. — Другите майки не правят така!

Аманда се ядоса. Все тя трябваше да бъде лошата, защото Джайлс го нямаше да споделя трудностите по възпитанието на децата.

— Лоша работа. Тогава говори с баща си.

Това беше тактическа грешка. Джайлс никога не слушаше децата, когато му казваха нещо. Вероятно щеше да каже „да“, без дори да е схванал за какво става дума, и хубавото й момче щеше да се прибере у дома с обръсната глава и може би с татуиран пречупен кръст за засилване на ефекта.

Шон грабна училищната чанта. Намръщената гримаса изчезна, все едно слънце бе надникнало иззад буреносни облаци.

— Обичам те, мамче. Това, че всички са подстригани като Бекъм, беше скапана лъжа. Само Баз се е ошутил — Баз бе страхотният тип на класа.

Честността на Шон беше толкова разнежваща, че не му направи забележка за езика. Затова бе толкова обичлив. Дори когато в един момент крещеше и се преобразяваше в кълбо от войнственост, което за щастие ставаше съвсем рядко, в следващия миг отново се превръщаше в слънчевото момче, каквото си беше.

Притегли го в прегръдките си. Макар да беше вече десетгодишен, понякога й позволяваше да го гушка, при условие че никой от приятелите му нямаше да види. Ако наоколо имаше деца, се държеше с нея, като че ли бе чумава.

След като Шон тръгна, тя прелисти каталога на „Манчестър Юнайтед“. Раираният екип, за който копнееше Шон, беше безумно скъп. Аманда си каза, че не бива да се поддава на безсмислен комерсиализъм, но все пак попълни поръчка за него. Щеше да икономисва през двете седмици, когато щеше да е сама. Две седмици! Какво щеше да прави през цялото това време? Животът й дотолкова се въртеше около Шон и Клио, че понякога й дотягаше, но сега, когато й предстоеше да прекара известно време без тях, изпитваше единствено паника. Щеше да й се наложи да преоткрие старата Аманда. Веселото, обичащо да флиртува момиче, каквато беше, преди да се запознае с Джайлс. Смешно, той беше привлечен точно от характера й на купонджийка, а после, когато се ожениха, бе правил всичко възможно да стъпче тази нейна черта.

Проклетият Джайлс. Защо трябваше двамата със Стефани да правят близнаци? Стефани беше най-немайчински настроената жена, която бе виждала Аманда, винаги броеше калориите и ходеше на уроци по танци. Беше невъзможно да си я представи с бебешко повръщано върху някое от саката й в пастелни тонове. Дали Шон и Клио щяха да се почувстват пренебрегнати? Засмя се при спомена как Клио й пожелаваше двуглави чудовища. Тя поне изразяваше чувствата си. С Шон беше далеч по-трудно.

От яд към Джайлс добави в поръчката си раница на „Манчестър Юнайтед“. Джайлс можеше да я плати.

Но какво да вземе за Клио? Аманда мислеше за дъщеря си, докато гризеше върха на химикалката. Клио беше висока като майка си, но гъвкава, а не едра. Макар тялото й все още да беше детско, от време на време проявяваше проблясъци на такава зрялост, че понякога приличаше на тридесет и две годишна.

Дрехите открай време бяха голям проблем за Клио. Беше невероятно претенциозна и Аманда винаги купуваше не каквото трябва. Понякога копнееше за дните, когато й купуваше дрешките — красиви, ефирни, ярки роклички, а дъщеря й послушно ги обличаше и се въртеше пред всички, за да й се полюбуват. Далечни спомени. Освен това Клио не обичаше изненадите. Предпочиташе да й дадат пари и да си прави подаръците сама. Беше по-лесно за Аманда, но все пак малко я натъжаваше.

Беше се мотала толкова време в чудене за коледните подаръци, че ако не побързаше, щеше да закъснее да отвори галерията, а Луиз щеше да позеленее. Облече дебелото си палто, сложи ръкавиците и шала и тръгна бързо към брега.

Въздухът беше чист и студен — идеалното зимно време. Чайките кръжаха около нея с надеждата за малко хляб. Реши да мине напряко по долната алея, отчасти защото щеше да стигне по-бързо и отчасти защото морето днес беше страшно красиво — бледозелено и съвсем гладко, като боядисано венецианско стъкло.

— Здравей, мила, прекрасно утро, нали? — бе едната от сестрите Майлс, която й викаше от хижата им близо до плажа. Аманда въздъхна. Беше Бети, по-приказливата. Другата сестра, Роуз, почти винаги мълчеше, само попълваше по някой и друг пропуск в словоизлиянията на Бети. Не че тя допускаше много такива.

— Отивам да поплувам — обяви Бети и разгърна хавлията си, за да покаже нагърчен и излинял бански костюм на цветя, изработен от малки, еластични части, които я караха да прилича на набухнал кейк, оставен да изстине и забравен цели десетилетия върху тавата.

Аманда потрепери. Беше средата на декември и колкото и приканващо и спокойно да изглеждаше морето, положително беше смразяващо студено.

— Не изглежда ли прекрасно? — зачурулика Бети, като се затича с древните си пластмасови плажни обувки и в същото време натикваше косата си под розова плувна шапка.

— Малко ще е топло за нея — обяви Роуз, появила се от хижата. — Тя обича да троши лед.

Аманда махна за довиждане, чудеща се какво се е случило с прославената британска якост, така характерна за тези сестри. Навремето Британия бе раждала стотици такива жени. Мемсахиби, самотни изследователки, ловджийки на пеперуди, които се съвкупявали с носачите си, възпитанички на Кеймбридж, получили прозвището „Син чорап“ заради волята да се борят за правата си. Нищо чудно централното отопление и целодневната телевизия да бяха размекнали следващите поколения, защото сякаш вече не се раждаха такива жени.

Аманда пристигна в галерията точно в девет и двадесет и седем минути, като взе последните метри на бегом. До девет и половина вече стоеше на касата, вратата беше отключена, а кафеварката клокочеше. Клиенти не се появяваха.

Само Рути, която бързо се втурна в магазина, понесла куп книги.

— Среща на читателската група в началото на януари. Купих и за теб, защото си вързана в магазина. Моето подаръче — пльосна на щанда яркорозова, миниатюрна версия на „Мъжете са от Марс, жените — от Венера“. — Ще ти даде храна за мисълта.

В този момент пристигна Луиз.

— Луиз, нали и ти ще дойдеш на следващата читателска сбирка? — настоя Рути. Луиз понякога се явяваше с Аманда, но само ако не изникнеше нещо по-интересно. — Ще обсъждаме дали мъжете и жените са от различни планети.

— В момента нямам време за четене — сряза я Луиз. Многобройните й гердани и обици задрънкаха високомерно. — Това е най-претовареното ми време. През следващите две седмици ще направя една трета от годишния си оборот.

— Трябва да държиш отворено денонощно. Като в „Теско“ — подразни я Рути.

— Не й пускай тая муха — потрепери Аманда.

— Идеята всъщност никак не е лоша… шегувам се!

— Кога Клио и Шон отиват на ски?

— Ще ги закарам на летището в четвъртък следобед — Аманда се зае да подрежда картичките на щанда, за да прикрие внезапната болка, която я заля. Ами ако станеше злополука със ски лифта? Щеше да е на хиляди километри. Заповяда си да се успокои. Най-големият риск за тях вероятно щеше да е прекалено дългата игра на автоматите, докато баща им се налива на бара.

— Колко време ще отсъстват?

— Две седмици — струваха й се направо две години.

— Чудесно. Надявам се да ги използваш пълноценно.

— Затрупана съм с покани — надменно отвърна Аманда. Това беше вярно, само че бяха за коледни концерти, родителски сбирки и още едно представление на „Звукът на музиката“ в училището на Клио.

— Значи няма да можеш да дойдеш на новогодишния ми купон? — обади се Луиз, самодоволно наклонила глава настрани. — Жалко, защото току-що се запознах с идеалния мъж за теб. Тук е да организира Лейнтънския фестивал. Оценката му е сто по антиджайлсовата скала. Хубав, интелигентен, помага на старците да пресичат улицата и невероятно разбира жените.

Аманда слушаше с подозрение.

— Трябва да е гей.

— Не е — Луиз намигна похотливо. — Имам препоръки.

— Какво искаш да кажеш, как така препоръки? — Аманда неволно се заинтригува. — Какво значи препоръки? „Истински страхотен оргазъм“, госпожа Ф. Уорд, Сънингдейл. „Вече знам значението на израза земята потрепери“, Сузън Браун, Уолтън Форест.

— Не, не. Ходеше с моя приятелка. Да речем, че определено не е гей.

— И как се казва този еталон на модерната мъжественост? — запита Рути.

— Казва се Люк Найт. Значи ще дойдеш, Аманда?

— Може би.

— Между другото как е големият лош строителен предприемач? Обаждал ли се е?

— Разбира се, че не — малко прекалено бързо отговори Аманда. — Не съм го и очаквала. Той се интересува само от печалбите. Онова, което върши в „Истклиф“, е сатанинско.

— О, Аманда, спри да се превземаш — прекъсна я Луиз. — От грубото ти държане към него беше очевидно, че те сърбят ръцете да му смъкнеш панталоните.

— Не е вярно.

— Добре. Защото само ще те нарани. Това, от което се нуждае той, е жена, която няма скрупули да се държи гадно с онеправданите и ще му помага да изхарчи хубавите си парички.

— Тоест ти? Не виждам как шотландската мамичка ще те одобри.

— Мммм! Доста често мъжете обикват жени и без съгласието на майките си.

— Значи ще го поканиш на купона си?

— Може би. При условие че не се отделяш от красивия Люк, защото иначе може да реши, че предпочита теб. А няма да поема този риск. Всъщност може да му направя магия — Луиз с тъмната си къдрава коса, червените устни и подрънкващите бижута наистина приличаше на вещица. Не на черна, прегърбена старица, а на зряла, пълнокръвна жена в разцвета си. Въпросът, който възникна у Аманда, докато гледаше Луиз, беше дали през Средновековието някои вещици са били изгаряни не защото са били зли, а защото са били конкуренция.

— Хрумна ми нещо смешно за двамата ти обожатели — захили се Луиз.

— Ангъс Дей не ми е обожател, а още не съм се запознала с Люк Не-знам-си кой — прекъсна я Аманда.

— Ще се запознаеш. Найт. Името му е Найт. А другият е Дей. Схващаш ли?

Глава 5

— Чао, мамо! — Клио силно притисна Аманда и й изкара въздуха. — И никакви срещи с непознати мъже по баровете, докато ме няма.

Всички стояха нежно прегърнати на летището.

— Обещавам — Аманда се опитваше да прикрие колко смазана се чувства от заминаването им. — Искам да си прекарате страхотно и гледайте да се възползвате от всички възможности. Разбрах, че учителите по ски били невероятни по това време на годината.

— Чао, мамче — Шон се хвърли в ръцете й полуразплакан. Никога не бе я наричал „мамче“. — Ще ти се обадим, щом пристигнем.

Джайлс нетърпеливо си погледна часовника.

— Не се тревожи, скъпа, ще се грижа за тях. Добре ще е да предадем багажа и да влезем в чакалнята по-раничко.

Аманда знаеше какво означава това. Искаше да обърне две уискита на бара, преди да излетят.

Благоволи да й отправи една от специалните си усмивки. Възрастта не беше замъглила ярката му привлекателност. Но може би едно ново бебе или дори близнаци, появили се на четиридесет и пет годишната му възраст, щяха да издълбаят няколко бръчки от грижи. Щеше да е на шестдесет, когато малките достигнеха най-трудната възраст. Каква сладка мисъл.

Забеляза, че Джайлс си носи тъничка книжка с твърди корици. Лошото беше, че щеше да я прочете. Бащинството никога не нарушаваше навиците му.

На гишето за предаване на багажа той вече флиртуваше с наземната стюардеса. Слава Богу, това вече не беше неин проблем. Нека сега Стефани да трепери за Джайлс, когато около него имаше хубави жени под осемдесет. Трябваше да си признае, че е голямо облекчение.

— Довиждане! — докато той вдигаше багажа на гишето, Аманда забеляза, че куфарите му са съвсем нови и скъпи — с колелца и сгъваема дръжка, с която да се теглят без усилие, докато Клио беше с древния куфар на Аманда с една дръжка за носене, а Шон мъкнеше доста оръфан сак „Адидас“. Разводът, осъзна Аманда със съжаление, кара хората да забелязват подобни неща.

— Прекарайте си приказно. Гледайте да не си потрошите краката. Изпратете ми картичка. И не вършете щуротии.

— Спокойно, Аманда — в тона на Джайлс се прокрадна раздразнение. — За Бога, нали съм с тях.

На езика й беше да каже: „Точно това ме тревожи.“ Шон се върна тичешком за една последна, продължителна прегръдка.

— Мамо, нали ще си добре, докато ни няма?

— Аз ли? — шеговито се смая Аманда. — Без цялото това разтребване на стаи и приготвяне на пакетирани обеди? По цял ден ще седя с вдигнати крака и ще гледам телевизия с огромна кутия шоколадови бонбони.

Шон опита да се усмихне.

— Ама няма да има на кого да се караш.

— А, ще имам. На котката.

— Горкото животно!

Маха им продължително и енергично с ръка, после се върна при колата си. Пътят до Лейнтън беше само четиридесет минути. Караше по-бързо от обикновено, въпреки че нямаше спешна работа.

Празната къща беше поразително различна. Разхвърляността, усещането, че домът им е някакво гигантско депо за загубени вещи, което обикновено я вбесяваше, изведнъж се оказа без значение. Вдигна една от маратонките на Шон и забеляза, че я притиска към гърдите си, сякаш е някакъв скъп спомен. Слава Богу, че Клио я беше накарала да купи елха и я бе украсила с всички прашни украшения, които бяха събирали през годините, защото тя нямаше да си направи този труд. А това щеше да е наистина тъжно. На върха на елхата беше кацнала феята със сплесканото лице, върху което някой бе седнал преди години. Аманда се беше опитала да я изхвърли, но Клио не й позволи. Феята бе част от детството на момичето, онази част, когато родителите й още не бяха разделени, и тя беше твърдо решена да я запази.

Аманда тъкмо седна на кухненската маса и се зачуди какво ще прави през следващата седмица, когато звънна телефонът.

— Аманда — командирските интонации на майка й почти правеха излишна телефонната връзка. — Аз съм в голф клуба и тук има един много приятен младеж, с когото държа да се запознаеш. Племенник е на господин и госпожа Уърдингтън и току-що е пристигнал от Фулъм. Работи в Сити. Би искал да те заведе на вечеря — почти виждаше как майка й отправя на младежа „затворническа“ усмивка. Той положително беше с оформени челюсти, преливащ от чувство за собствена значимост, носеше бледорозово поло на „Ралф Лоран“ с прекалено впити джинси и вероятно се казваше Гордън.

— Казва се Гордън — добави майка й.

Аманда едва не се изкиска.

— Съжалявам, майко. Направо съм пребита. Обещала съм си ранно лягане.

— Аманда, наистина си безнадеждна.

— Защо не отидеш ти?

Лошото при майка й беше, че вероятно щеше да отиде.

Тази нощ Аманда откри, че не може да заспи. „Ти си тежък случай на синдрома «празно гнездо»“, каза си тя. Точно това я чакаше, когато децата й напуснеха дома. Клио щеше да си отиде много скоро или поне така й се струваше. Шон щеше да се нуждае от нея по-дълго, но и той щеше да се махне. „Имаш нужда от нещо, което истински да те заинтригува — мислеше тя, — нещо повече от семейство и работа, която не те удовлетворява напълно.“

Докато се унасяше, мислите й се понесоха към празния хангар за лодки, който можеше да се превърне в прекрасна галерия. Неволно се запита за пореден път дали Ангъс Дей й бе изпратил брошурата.

Ако беше така, постъпката му беше изненадващо далновидна. Ангъс Дей очевидно вярваше, че тя трябва да поеме риска. Все пак той беше от рискуващите хора. Усети, че се размеква, но си спомни гневните наематели в „Истклиф“, които беше изхвърлил от домовете им, а също и как сервитьорката му се усмихваше и флиртуваше с него в бара. Ангъс Дей бе нова версия на Джайлс — чаровен, но безскрупулен и лишен от морални задръжки. А да хареса някой като Джайлс, беше грешка, която никога, никога нямаше да повтори.

Беше почти заспала, когато се сети, че Клио и Шон не бяха се обадили от Вал д’Изер. Седна в леглото, умът й се изпълни с образи на горящи самолети. Най-вероятното обяснение беше, че Джайлс е бързал да се добере до хотелския минибар и е отказал да ги чака. Зачуди се дали да не звънне тя, но реши, че прекалено ще заприлича на квачка.

Откъм чантата й се дочу предупредително бипкане. Беше мобилният й телефон, сигнализиращ, че има съобщение. Натисна бутона за текст и на малкото екранче се появи техният специален поздрав:

„Обичкаме те, мамо. Пристигнахме живи и здрави.

Клио“

Като боравеше бавно с клавишите, тя набра думите:

„Обичкам ви, Клио. Легнах си жива и здрава.

Мама“

Беше два дни преди Коледа и касите в галерията хорово пееха „Слава Богу“. Запасите на Луиз от репродукции на Берил Кук в дървени рамки със сини шарки от по девет лири и деветдесет и девет пенса пожънаха луд успех, както и двете италиански херувимчета с мил и закачлив поглед в златни рамки. Няколкото малки фигурки на пълнички голи прегърнати двойки се оказаха неочаквано популярни. Докато увиваше последната, се зачуди как ли ги възприемат хората, на които ги подаряваха. Надяваше се, че гледаха на палавата двойка като на празненство на своята любов, но ако не я възприемеха така, можеха прекрасно да я използват за подпиране на отворените врати при ветровито време.

Когато затвори магазина, тя осъзна, че е поела пътя към дома покрай хангара за лодки с мисълта само да надникне вътре още веднъж. Над морето се издигаше луната и в изпълнените с надежда очи на Аманда блестящата й пътека сякаш водеше към хангара.

— Тук е страшен студ — гласът я стресна — беше Бети Майлс. — Баща ми ме водеше тук, като купуваше риба. Рибарите имаха голяма маса, на която беше изложен пресният улов. Най обичах цацата. Ти обичаш ли цаца? — Бети никога не изчакваше отговор на въпросите си. — Овалваш я в брашно, с подправки, пържиш я в цвърчащо олио и я ядеш с хляб, масло и оцет. Истински деликатес! В наши дни цацата не се среща често, нали? Но имай предвид, че изпитвах малко жал към рибките. Как беше поговорката? Използвай цаца да хванеш скумрия. Всички ядат цацата — и хора, и скумрии. На някои просто не им върви.

— Бети! — извика сестра й Роуз от дървената тераса пред хижата им. — Надявам се, че не досаждаш на госпожа Уелс. Тя вероятно иска да се прибере.

— Всъщност — Бети подсмръкна — заварих я да наднича през прозорците на хангара за лодки и тъкмо й разказвах историята му. Не те отегчих, нали, мила?

— Ни най-малко.

— Роуз не се интересува от хора, а само от кръстословици — доверително рече Бети. — Лека нощ.

И тя забърза към къщи, набраната й женствена пола рязко контрастираше със суровия вкус за дрехи на сестра й и съпътстващите го маниери.

— Дано не те е обезпокоила — извика Роуз, — защото понякога е като грамофонна плоча. Само дето не можеш да я изключиш.

Аманда се усмихна. Не проумяваше как тези две жени бяха преживели заедно петдесет години в тясното пространство на хижата, малко по-голяма от плажно бунгало.

На Бъдни вечер Луиз отвори бутилка шампанско, да отпразнуват успеха на галерията. Някой беше купил дори ужасната картина на лейнтънските пясъци в кошмарното розово и червено.

— Надявам се съпругът ви да я хареса — бе промърморила Аманда, докато увиваше огромното платно метър на метър и двадесет.

— Едва ли — бе въодушевеният отговор. — Аз я харесвам. Той и без това е далтонист.

Аманда трябваше да си прехапе езика, за да не добави: „Толкова по-добре за него.“

— Е, къде ще прекараш Коледа? — запита я Луиз, като повторно напълни чашите им.

— С майка ми.

— Ужас.

— Не е толкова ужасно, колкото предложението й за коледна вечеря в голф клуба.

— А къде ще вечеряте? Ще готвиш ли? Струва ми се тъпо в отсъствието на Клио и Шон. Толкова работа.

— Затова отиваме да обядваме сред великолепието на Грандхотела.

— С ония старци?

Аманда се усмихна.

— Само най-отбрани старци. Така майка ми ще има възможност да си сложи шапка. Обожава да носи шапки.

— Сигурно ще се радваш да чуеш, че поради добрите коледни постъпления ще затворя магазина до Нова година — Луиз сияеше. — Това ще ти предостави достатъчно време да се разкрасиш и да напазаруваш, преди да се запознаеш с красивия Люк.

— Слушай, Луиз, знам, че се мъчиш да ми помогнеш, но започвам да намразвам дори звука на името Люк.

— Това е, защото още не го познаваш. Ще бъде най-хубавият коледен подарък, който си получавала в живота си.

— Надявам се да не е опакован в хартия за подаръци.

— Това е идея. Чисто гол, само с червена панделка на…

— Луиз!

— Весела Коледа все пак. Ето ти едно дребно сувенирче. Отвори го утре — подаде на Аманда малка кутийка. Луиз обикновено беше толкова лишена от сантименталност, че Аманда почти се трогна до сълзи.

— Наистина си много мила. Опасявам се, че нямам… — заглъхна смутено.

— Не се тревожи, беше прекалено заета с децата. Весела Коледа и ще се видим на новогодишния ми купон.

Събуждането в коледната сутрин без децата беше извънредно тягостно. Осъзна колко много традиции си бяха изградили през годините. Всички се събираха в нейното легло да си отворят чорапите с подаръците, черпеха се с шоколадовите монети, слизаха в тъмни зори долу да сложат шунката да ври или пуйката да се пече, препираха се дали да отидат на църква. Беше се придържала още по-здраво към тези ритуали след заминаването на Джайлс, опитваше се да накара Клио и Шон да се почувстват сигурни и защитени. Сега без тях Коледа изглеждаше изпразнена от съдържание.

Направи си чаша чай и я взе в леглото, заслушана в мълчанието на къщата. Телефонът я накара да подскочи, защото проряза покоя, наподобяващ на тишината, когато вали сняг, само дето снегът беше единствено в представите й. Посегна към слушалката вече усмихната, досещайки се кой може да е.

— Желаем весела Коледа! — зачуруликаха преправени два гласа. — Желаем ти весела Коледа! Желаем ти весела Коледа и честита Нова година!

— Здрасти, мамо! — викна Шон. — Да ти е щастлива!

— Надявам се да не си изпаднала в униние — добави Клио с леко покровителствен тон.

— Аз? В униние? Двете с БГ ще танцуваме коледно танго в Грандхотела.

— Тя не би пропуснала и минималната възможност — Клио се засмя. — Добрата стара баба. Как върви ловът на мъже?

— Мисля, че още не е открила господин Съвършенство.

— Говоря за теб.

— Знам. Засега е замразен. Как бих могла да търся без твоите съвети и помощ? — Аманда смени темата. — Вали ли сняг?

— Чакай да дръпна завесите. О, мамо! — усети възторга в гласа на Клио. — Жалко, че не можеш да го видиш. Невероятно е! Всички планини са бели, а езерата — замръзнали. И започва да вали!

Аманда притвори очи. Ако нещата бяха по-различни, и тя би могла да сподели възторга им. За частица от секундата си позволи да си представи как се бият със снежни топки и се заливат от смях сред този чисто бял пейзаж, весели и обичащи се, а може би и на шейна като в щастлива семейна сцена, нарисувана от Норман Рокуел.

Върна се с усилие на земята.

— Как е баща ви?

Тонът на Клио загуби мекотата си.

— Още на втория ден налетя на свой стар колега и приятел, така че до голяма степен сме оставени сами на себе си.

Типично за Джайлс. Това усещане за реалност й подейства странно утешително — не беше направила грешка, като допусна Джайлс да си отиде от брака им, и не би трябвало да вярва, че може да се промени. От друга страна, без него нямаше да ги има Шон и Клио.

— Весела Коледа, милички! Липсвате ми.

— И на мен ми липсваш — гласът на момичето лекичко потрепери. — Бих искала…

— Знам, миличка, аз също — Аманда сякаш прочете мислите й. Искаше да са всички заедно, но знаеше, че е невъзможно.

От своя страна Шон сякаш приемаше по-леко положението.

— Днес следобед ще ходим да гледаме състезание по спускане — радостно извика той, когато Клио му даде слушалката да каже „Довиждане“, — а после ще има празненство с греяно вино, на което ще дойде Дядо Коледа — замълча. — Е, всъщност няма да е Дядо Коледа, а един от сервитьорите ще се облече като него. И татко ще дойде. Ако можем да го измъкнем от бара.

Шон може да беше само на десет години, но вече бе стъпил здраво на земята.

Когато затвори телефона, Аманда се насили да стане и да се изкъпе. В края на краищата беше Коледа. Само след час-два имаше среща с майка си.

Грандхотелът — най-известното заведение в Лейнтън, беше мобилизирал целия си поувехнал блясък, за да осигури на гостите си приятна Коледа. Огромното мраморно стълбище с парапети от ковано желязо беше драпирано с гирлянди от изкуствени елхови клони, украсени с позлатени топки. Във фоайето се издигаше огромна елха, обсипана с бели мигащи светлини, а под нея имаше куп увити в станиол подаръци.

— Май се мъчат да надминат украсите на „Хародс“ — гръмогласно изкоментира Хелън.

— Виж колко са хубави подаръците — Аманда посочи към купа от шарено опаковани кутии под елхата.

— Да не мислиш, че са истински? — майка й не би пропуснала да изтъкне подобно нещо. — Само празни кутии.

Аманда осъзна, че хората наоколо ги зяпат, и й се дощя Хелън да не беше слагала шапка, която караше шапките в „Моята прекрасна лейди“ да бледнеят.

Знаеше, че майка й блаженства, когато е в светлината на прожекторите, и се беше спряла на удобното си морско зелено сако с къса кадифена пола и единствената екстравагантност, която си позволи за тази зима — черни ботушки с високи токчета, имитация на гущерова кожа, толкова намалени на разпродажбата, че щеше да е грях да не ги купи. Беше доизхарчила коледната си премия за чифт гладки, черни кожени панталони, също от разпродажбата, заглушавайки гласа на Клио в главата си, който казваше: „Майка ми с черни кожени панталони! Шантава работа!“

В нишата на панорамния прозорец най-близо до алеята древен струнен оркестър безпощадно повтаряше от начало до край „Зима“ от „Годишните времена“ на Вивалди и Аманда реши, че вероятно са роботи с вградени в гърбовете им касети със записа.

Пусна майка си да върви отпред, за да не я лиши от удоволствието да обере погледите. Хелън влезе в ресторанта, сякаш се появяваше на премиера в „Ковънт Гардън“. Сервитьорът ги заведе при маса до прозореца.

— С изглед към морето! — загука Хелън и добави: — Благодаря! — сякаш това беше специален дар от келнера заради нейната красота и положение в обществото. Всъщност Аманда я беше резервирала.

Сервитьорът се хвърли към салфетката на Аманда, твърдо решен да не бъде изпреварен, и я размаха с такъв претенциозен жест, че тя зачака от нея да изскочи заек или букет изкуствени цветя.

— Сега ли искате да гръмнете бомбичката си или по-късно? — прозвуча, сякаш говореше за някаква забранена дейност.

— Сега — отвърна Аманда. — Да живеем опасно.

— По-късно — намеси се Хелън. — Това, от което се нуждая сега, е напитка. Един коктейл „Пим“, моля. Ти ще пийнеш ли, Аманда?

Въпреки че за повечето хора коктейлът „Пим“ се свързваше с летни празненства на открито, за Аманда острият му плодов вкус открай време бе свързан с Коледа. Когато баща й беше жив, винаги го приготвяше в коледната сутрин. Всяка година забравяше да купи ментата и плодовете, които трябваше да гарнират коктейла, и накрая се налагаше да нападнат оранжерията на съседите и да пият своя „Пим“, подправен с шепа крадена мента.

Споменът отново я подсети за Шон и Клио. Какво вълшебство беше да имаш бяла Коледа, да слушаш коледни песни в снега, да сръбваш греяно вино и да потропваш с крака, за да ги стоплиш. Мислите й бяха грубо прекъснати от гласа на майка й:

— Кой, за Бога, е онзи мъж? Не сваля очи от теб.

Аманда се огледа.

През три маси от тях, в ъгъла близо до струнния оркестър седяха Ангъс Дей и майка му. Той вдигна чаша към нея за коледен поздрав.

— А, един клиент на галерията — Аманда пропусна да спомене, че беше и собственикът на повреденото БМВ.

— Изглежда ми луд, луд и опасен, точно както ги харесвам — изкоментира Хелън. — Може да си пробвам късмета, ако ти не се интересуваш.

— Опасявам се, че не е свободен — осведоми я Аманда. — Дойде в галерията да й купи прекрасни фигури на двойка чапли.

Изобел Дей проследи погледа на сина си.

— Колко странно. Това не е ли онази използвачка? Ти ли направи така, че и тя да дойде тук? Или може би те следи навсякъде? Всъщност вероятно умишлено блъсна колата ти. Случвали са се и по-странни неща, когато една жена се втурне след парите на някой мъж. Доколкото си спомням, прекалено лесно се съгласи да й платиш щетите.

— Маме, непоносима си! Ти почти я насили да ми позволи да платя. Пък и не съм толкова търсен мъж, колкото смяташ. Не помниш ли, Лора заяви, че ще е щастлива само ако никога повече не ме види.

— Лора беше красива, но себична. За Бога, кое ли е онова чудо с шапката? За каква се мисли? За Гъртруд Шилинг?

— Не съм съвсем сигурен — отвърна Ангъс, — но подозирам, че е майка й.

— Велики Боже! — Изобел се задави с уискито. — Не изглежда много по-възрастна от дъщеря си. Колко долнопробно е това отчаяно вкопчване в младостта — беше под достойнството й да зяпа открито. — Как изглеждат ръцете й? Ръцете винаги издават истинската възраст.

— Маме — зачуди се Ангъс, — не знаех, че можеш да си толкова злобна.

— Това не е злоба — веднага го поправи Изобел, — това са просто факти.

Аманда си наложи да забрави за присъствието на Ангъс, твърдо решена да се забавлява. Храната беше учудващо добра. Въпреки гъвкавата си фигура Хелън не прости нито на пушената сьомга, нито на пуешкото филе със сос от боровинки, печените картофи, брюкселското зеле, което обяви за достатъчно хрупкаво, двете шоколадови ангелчета, яхнали кон, и ликьора, последвани от голяма порция коледен пудинг с разтопено с бренди масло и сметана.

— Дали в пудинга има парички? — обърна се Хелън към минаващия сервитьор. — Все пак не искам да си счупя някой зъб, нали така?

Аманда знаеше, че майка й има изкуствени зъби, но тактично си премълча.

— Само късмети, мадам. Ергенско копче, ядец за късмет, сватбена камбанка и монета за богатство.

— Благодаря — Хелън нападна пудинга с лудия ентусиазъм на златотърсач, попаднал на обещаваща жила. — Проклятие! Падна ми се ергенското копче — обяви като разглезено малко момиче, което не е спечелило награда на собствения си рожден ден.

Изобел Дей внимателно изучаваше сина си над бялата покривка с празничните бомбички и направената с вкус украса. Започваше да чувства огромна умора. Вероятно тази щеше да е последната й Коледа, а Ангъс отказваше да го приеме и затова й беше направил неуместния екстравагантен подарък. Тя, която винаги внимателно премерваше нещата в живота си — от действията и дрехите до начина си на съществуване, внезапно изпита безразсъдство, сякаш възможността за щастие не биваше да се изпуска заради ненужна предпазливост, а трябваше да се сграбчи на мига.

— Ангъс… — с внезапна настойчивост произнесе тя.

Той вдигна поглед, учуден от промяната в тона й.

— Държиш се като малоумен. В продължение на петнадесет минути не си отлепил очи от нея. Нека прекратим това неудобно положение, като отидеш да й кажеш нещо. Например: „Весела Коледа!“ Или още по-добре: „Желаете ли да вечеряте с мен?“

Ангъс отметна глава и се разсмя.

— Маме, ти си истинско чудо.

— Знам.

— Мислех, че не я одобряваш.

— Да си винаги прав, е много досаден навик.

Той се надигна да отмести стола си.

Аманда разгъна непропускащата мазнина хартия, обвила късметчето, което извади от коледния си пудинг. Вътре имаше монета.

— О, лош късмет, Аманда, скъпа! — гласът на Хелън прозвуча неприятно високо във внезапната тишина, настанала след края на Вивалди. — Не е годежен пръстен, а монета. Може би това значи, че ще срещнеш някой приятен и богат мъж, който въпреки всичко ще се ожени за теб!

За втори път през краткото си познанство с Ангъс на Аманда й се прииска земята да се отвори под краката й и да я погълне. Как можеше майка й да е толкова груба и нетактична? И точно когато Ангъс тръгна през ресторанта към нея, тя грабна чантичката си и избяга.

Глава 6

Последният ден на старата година изгря син и красив, идеален момент за поставяне на ново начало и прекрасни намерения, които Аманда трябваше да започне да осъществява от утре. Тази година ще бъде различна, повтаряше си тя. Стига толкова обръщане назад, трябва да се гледа само напред. Мразеше хората, които все се вайкаха за живота си, а не правеха нищо да променят нещата. Обеща си да бъде храбра, дори дръзка.

Искаше й се само да имаше с кого да е дръзка и храбра, някой, който щеше да я направи още по-дръзка и храбра.

Последната седмица не се оказа толкова лоша, колкото очакваше. Ходи на кино, на пантомима с шумното семейство на Рути, където откри, че крещи с пълен глас: „Зад теб е!“, на кротка чашка със Симон, която беше влюбена в поредния неподходящ и вече обвързан мъж, и времето изтече изненадващо бързо.

Телефонът на нощното й шкафче иззвъня и тръбните тонове на Луиз изпълниха тишината на стаята.

— Звъня само да проверя. Ще дойдеш на купона ми довечера, нали? Надявам се, че хвалбите, които редих по твой адрес пред Люк Найт, няма да са хвърлени на вятъра.

Сърцето на Аманда се сви. Какво ли беше дрънкала Луиз за нея пред онзи човек?

Денят мина достатъчно приятно първо в кратка разходка по брега, да си освежи главата. Слезе по чакъла до водата и започна да хвърля косо камъчета. Навремето Джайлс се вбесяваше, защото неговите камъчета потъваха като „Титаник“, докато нейните подскачаха дълго над водата. Може би подобни дребни триумфи бяха потопили брака й.

Когато се връщаше по плажа, мярна Бети Майлс.

— Ще правиш ли нещо приятно довечера, мила? — запита я Бети, която метеше пясъка от дървената тераска.

— Ще ходя на купон — усмихна се Аманда и изпита леко смущение.

— Много се радвам, мила — възрастната жена също се усмихна. — Прекалено млада и хубава си да стоиш вкъщи на Нова година. Колко я обичах като млада! Толкова шампанско, танци и намерения, които знаеш, че никога няма да изпълниш — понижи глас и се наведе към Аманда. — Естествено, Роуз не получаваше никакви покани за празненства. Аз бях красавицата, нали разбираш? Затова тя и до днес мрази Нова година. Но тази вечер — сподели весело, сякаш говореше за сбирката на десетилетието — ще празнуваме в кметството. Шотландска Нова година за надхвърлилите шестдесетте. Роуз твърди, че ще е по-скоро за надхвърлилите осемдесет, но тя си е такава. Понякога Скрудж изглежда веселяк в сравнение с нея. Но аз пък съм решила да танцувам цяла нощ.

Аманда се надяваше събралите се кавалери над шестдесетте да издържат на предизвикателството. Почти чу потракването на изкуствени челюсти.

Внезапен трясък зад тях ги накара да подскочат. Част от облицовъчна дъска на плажно бунгало в близост до хижата на сестрите се бе откъртила. Когато Аманда беше дете, спретнатата редица от пастелни плажни бунгала й приличаше на топки неаполитански сладолед, но в последните години бяха изоставени и бързо се рушаха.

— Започват да става опасни — заоплаква се Бети. — Онзи ден Роуз я удари парче дърво. Едва не я повали.

— Тук беше толкова красиво, като бях малка — рече Аманда. — Мечтаех си за бунгало на плажа. Помня, че семейството на приятелката ми Елизабет имаше едно и родителите й прекарваха там от юни до октомври, и непрекъснато пиеха чай.

— За тези бунгала се чакаше ред по-дълго, отколкото за общински парцел. Тогава тук беше хубаво като картинка, но сега всички младежи предпочитат да ходят да се забавляват с игри на автомати и кино. Никой не иска вече плажни бунгала и ето го резултата. Като стана дума, ще влезеш ли за чаша чай, мила?

Колкото и да беше привързана към Бети, Аманда знаеше, че ако приеме, щеше да изгуби поне час.

— По-добре да тръгвам. Фризьорът ме чака.

— Разбира се — взе ръката на Аманда в изкривените си пръсти и я загледа с внезапен интерес. Колко ли е годишна, зачуди се Аманда. Осемдесет? Положително беше над седемдесет и пет.

— Знаеш ли, мила, мисля, че довечера ще срещнеш специален човек. А когато това стане, накарай го да се потруди, за да те спечели. Аз винаги правех така и затова всички момчета тичаха подир мен, а на Роуз никой не обръщаше внимание — намигна с изкуствено извитите си мигли и изведнъж заприлича на осемдесетгодишна Бети Буп. — Като се изключи фактът, че бях по-хубавата от двете.

— Само дето сега и двете сме сами, нали така? — долетя гласът на Роуз от хижата.

Аманда потисна усмивката си. Обичаше лаконичния хумор на Роуз.

Махна за довиждане. Отвъд хижата зърна празния хангар за лодки. И той допринасяше за атмосферата на тъга и упадък, тегнеща над този район. Трудно беше да се повярва, че на две крачки примамливо блещукаха светлинките на процъфтяващия център.

Санди, фризьорът на Аманда, направо прахосваше таланта си в Лейнтън. Имаше лъвската външност на младия Ники Кларк, умееше да слуша като Зигмунд Фройд и би спечелил без усилие всяко състезание по борба. Освен това беше и прекрасен фризьор.

— Защо си губиш времето тук, в пущинака? — често го питаше Аманда.

— Защото Лейнтън не е пущинак. Както казва приятелят ми Били, тук е провинция без типичните й недостатъци. Само на час и половина път от Лондон, но без онази блъсканица и шумотевица. Лейнтън е най-толерантното място на света — и намигваше на Аманда.

Тя не беше сигурна, че жителите на градчето биха приветствали този епитет, но беше вярно: Лейнтън бе прекрасно място. През лятото притежаваше чисто туристическа привлекателност, а през зимата носеше свой собствен мъглив, сивкав, неясен чар.

— Така, какво ще правим днес? — усмихна й се Санди. — Обичайната подстрижка от един сантиметър, така че да не личи?

Някаква авантюристична дяволитост обзе Аманда.

— Не. Мисля, че искам нещо ново.

Санди се престори, че пада от стола.

— Насам, народе! — изрева той за огромно нейно смущение. — Прекрасната Аманда ще си сменя външността. Аплодисменти, моля!

Тя се сви на стола и се опита да се скрие в черния халат.

— Какво искаш? Гаменска и пухкава? На пластове?

— Никога не съм се виждала като гаменски тип — отвърна Аманда. — Ти как мислиш?

Той огледа лицето й за момент.

— Така. Довери ми се.

— Знаеш ли — засмя се Аманда, — майка ми ме е учила да не се доверявам на мъж, който казва това.

— Майка ти е абсолютно права. За всеки друг мъж на планетата. Не трябва да вярваш на нито едно от лъжливите копелета, самият аз правя така, но в този случай няма да е права.

— Действай тогава.

Аманда се облегна на стола и се остави на лукса да я поглезят. Доста отдавна не беше ходила на фризьор. Отчаяна, преди един купон, Клио й беше взела часа с довода, че животът на Аманда е привършил, а нейният едва започва.

След няколко дни децата щяха да се върнат. Времето без тях й се струваше безкрайно, макар да не можеше да отрече, че най-сетне беше свикнала и дори се наслаждаваше на пространството и самостоятелността да разполага сама с къщата, успокоявана от мисълта, че е само за кратко.

— Какво ще кажеш за малко кичури? — изкуши я Санди с усмивка, по-съблазнителна от онази на Милтъновия Луцифер. — Само няколко. За да подсилим контраста с естествения ти кестеняв цвят?

Аманда знаеше, че не бива да се поддава. Кичурите щяха да удвоят сметката й, но в края на краищата беше пропуснала последния си час при фризьора заради Клио. Джайлс можеше да плати за Клио. Това означаваше, че днес разполага с двойна сума.

— Давай.

Санди блажено се усмихна. Харесваше Аманда и я смяташе за извънредно привлекателна. Допадаше му дори подчертаната й практичност. Усещаше, че е нещо повече от приятна външност, за разлика от повечето му клиентки. Освен това животът й наистина бе станал труден, след като оня мръсник я заряза. Санди никога не беше харесвал Джайлс. Беше дошъл веднъж в салона без час и настоя да го вмъкнат, а после на висок глас се оплака, че са го направили да прилича на Род Стюарт. Само че нямаше този късмет. Род Стюарт имаше повече коса.

Санди бе решил, че Джайлс е от ония мъже, които на всяка цена трябва да са извънредно красиви и не могат да се примирят със загубата на красотата си. Ала със задоволство бе наблюдавал, че точно те най-бързо погрозняват.

Докато бърбореше на Аманда, Санди добави още няколко кичура, отколкото нормално се включваха в цената.

— Така, Шезри — каза той на помощничката си, когато свърши, — едно капучино за Аманда, моля, и интересно списание.

Изтръгна от ръцете на смаяната Шезри броя на „Наш дом“, явно решил, че това не отговаря на интересите на Аманда, и вместо него й подаде лъскаво мъжко списание с гърдеста блондинка на корицата, яхнала „Харли Дейвидсън“, с не какво да е, а джобен електронен бележник в ръка.

— Дали са й тази джаджа, за да изглежда порядъчна. Най-добре го прочети, ако искаш да разбереш представителите на мъжкия пол.

Аманда прелистваше страница след страница с компютърни вълшебства и еротично гъделичкане и се спря на статия, озаглавена „Двадесет начина да я накараш да свърши“. Жалко, че Джайлс не беше я прочел, но удоволствията на другите хора не бяха сред приоритетите му.

Аманда се взря в огледалото с желанието да се беше гримирала. Със стотината станиолови хартийки, щръкнали от главата й, приличаше на анемичен марсианец. Защо, за Бога, си въобразяваше, че този Люк Найт ще спре поглед върху нея?

Докато се усети, стана време да свалят станиоловите ролки и да й измият косата. Аманда изпита съжаление. Гледаше средната страница на „Здрасти!“. Разбира се, никога не го купуваше, но винаги го четеше на фризьор и зъболекар.

— Шезри, ела, моля те. Нали ще измиеш с шампоан косата на госпожа Уелс?

Уханието на шампоана беше прекрасно. Сладкият плодов аромат проникна в ноздрите на Аманда, докато момичето масажираше скалпа й с твърди, опитни пръсти.

Не беше от бъбривите, което допадна на Аманда. Почиваше си по-добре в мълчание, отколкото ако трябваше да отговаря за деветстотин деветдесет и девети път къде ще ходи през ваканцията. Особено при положение, че не знаеше. Вероятно никъде, освен ако финансите й не получеха внезапна инжекция.

— Ще искате ли балсам? — думите на момичето проникнаха в мечтите й да е на тропически остров, изтегната на слънце със сервитьор, застанал до лакътя й, готов да вземе поръчка за коктейла, докато до нея, на съседната плажна кушетка, беше… за секунда лицето на Ангъс Дей се мярна в ума й. Прогони го бързо.

— Да. С балсам ще бъде добре.

Гребенът се плъзгаше през омекналата от балсама коса като през коприна — обикновено беше твърда, чорлава и непослушна.

„Никога не прави каквото й кажа — твърдеше майка й, когато миеше косата на Аманда като дете. — Също като теб.“

— Да гримираме ли малко очите, преди да пуснем сешоара? — предложи Санди. — Само за да преценим по-добре ефекта.

— Не нося със себе си никакви гримове — оправда се Аманда. — Смятах да се гримирам по-късно.

— Санди — извика момичето на рецепцията, — клиентката ти за три часа е тук.

— Дърта скумрия — промърмори Санди. — Само чудо може да я разкраси. Не се тревожи. Шезри учи в колеж по гримьорство. Ела, Шез, давам ти достатъчно свободно време за полагане на пълен грим. Покажи ни какво можеш.

Леко разсеяният маниер на Шезри се стопи моментално.

— Ще си взема нещата.

В продължение на двадесет минути гримирането на Аманда стана център на внимание в салона. Клиентките търпеливо чакаха миенето, докато Шезри използваше повече четки от Моне, а другата помощничка — Тия, лакираше ноктите на Аманда в тъмновиолетово.

— Не гледай — настоя Санди, когато ефектът най-сетне бе постигнат. — За да не се превърнеш в жаба, не си отваряй очите, докато не свърша с косата ти.

Санди добави малко гел, какъвто Аманда обикновено не си правеше труда да използва, после я изсуши с четка и сешоар.

— Четката ще й придаде височина и повече обем.

Най-сетне отстъпи и оцени работата си.

За разочарование на Аманда, вместо да я похвали, той изруга.

— Не е това! — обяви той и плесна с ръце като някой паша. — Дайте горещите ролки!

Аманда не беше слагала ролки от шестнадесетгодишната си възраст. Споменът изплува съвсем ясно. За онези буйни, весели момичешки дни, когато подготовката за купона беше едва ли не по-важна от самия купон, а много често бе и по-забавна.

Санди я остави с ролките пет минути, после извади иглите и я разреса. Накрая я разроши с пръсти, преди да отстъпи и да се наслади на творението си.

— Добре — подкани я дяволито той.

Аманда отвори очи и зяпна. Беше станала напълно друг човек! Санди беше смесил русото и светлокестенявото така, че изглеждаше съвсем естествено, и я бе оформил много по-късо от обикновено, но в същото време косата й имаше такава височина, че изглеждаше по-пищна, отколкото когато бе по-дълга.

— Завърти глава — заповяда Санди.

Аманда го послуша.

— Ооо! — възкликна помощничката Тия. — Изглеждате… — Поколеба се в търсене на подходящата дума за жена на възрастта на Аманда.

— Секси — помогна й Санди. — Секси е точното описание за теб. Да не говорим за изискаността. Почти ми се дощява да не бях гей, но не съвсем. Надявам се довечера на оргията да те харесат.

— Аз също. Но какво да облека, за да съответства на новия ми стил?

— Нещо ново — отсече Санди. — Можеш да отидеш ето там и ако позволиш да те снимат за реклама на салона, няма да се наложи да плащаш за прическата. Със спестените пари веднага ще отидеш да си купиш нещо хубаво — Посегна към портфейла си и за един смущаващ момент тя си помисли, че ще й подаде банкнота, но той й връчи визитка. — Опитай в този магазин. Собственикът е гадняр, но има прекрасен вкус. Кажи, че те пращам аз, и той ще се постарае повечко.

Магазинът, който Санди беше предложил, се казваше „Зелено“. Аманда, макар да поддържаше ентусиазирано рециклирането на отпадъците, подхрани надеждата, че това име не подсказва за дрехи от преработени пликове за боклук и чист лен. Всъщност не би могла да е по-далеч от истината. „Зелено“ продаваше само най-меки и прилепващи копринени рокли. Собственикът, който я изгледа внимателно, когато спомена Санди, си беше разработил техника, която дължеше на „Форчъни“ и „Айси Мияке“, но за щастие цените бяха много по-ниски. Дрехите му бяха изработени от ситно плисирана чиста коприна и висяха върху манекените, като подчертаваха фигурите им. Аманда едва не си тръгна. Одеждите бяха прекалено предизвикателни и вероятно безумно скъпи. Тези рокли, реши тя, са направени за жени с върлинести фигури като Кейт Мос, не за истински, живи, дишащи и носещи четиридесет и шести номер като Аманда. Ако не беше казала името на Санди, сигурно щеше да си тръгне. Но разбра, че за използването на връзки трябва да се плати определена цена.

— Не съм сигурна, че са в моя стил — започна тя.

— Изчакайте секунда — нареди й собственикът и изчезна в мъничък кабинет до магазина. Излезе с рокля в пластмасова торба. Аманда не можа да я види добре от този ъгъл.

— Кой номер е? — запита тя, очаквайки унизителния отговор, че е номер четиридесет.

— Моите дрехи нямат номера — чу неочаквано. — Пробвайте я и вижте сама.

Аманда отиде в тясната кабинка и навлече роклята. Мина през широките рамене и се свлече по тялото й с изненадваща лекота. Огледа се и прехапа устни. За първи път в живота си, дори според собствените си високи критерии, можеше да се нарече красива. Роклята беше в морскозелен, любимия й цвят, пронизан от шанжанено синьо, като осветен от луната тропически океан.

Собственикът дръпна завеската.

— Боже мой — примигна. — Не мисля, че съм я виждал да стои така на друга жена. А най-малко на недохранените кобили, на които обикновено продаваме.

— Колко струва? — най-сетне запита със свито сърце Аманда.

Собственикът помълча, наклонил глава.

— Сто лири — а после с едва видима усмивчица добави: — И кажете на Санди да не ми праща повече красиви клиентки. Ще фалирам.

Аманда знаеше, че трябва да я купи. Беше много повече, отколкото възнамеряваше да плати, но, по дяволите, бе прекарала Коледа съвсем сама и това беше единственото й празненство.

— Благодаря, с удоволствие.

— Добре. Отива на очите ви.

Той уви роклята в бледорозова хартия и я сложи в ръчно изработен хартиен плик с втъкани истински цветя.

— Приятно забавление.

За нейно изумление, когато се прибра, наближаваше шест. Покри внимателно косата си с шапчицата за баня, потупа с пръсти новия грим и напълни ваната. Чашата с вино беше последната глезотия. Отпусна се във водата, загледа се как парата замъглява огледалото и ето че цялото вълнение от момичешките й години се върна. Клио би й се подиграла. Само че Клио я нямаше.

С внезапен прилив на вълнение се сети, че довечера къщата ще е нейна. За първи път, откак се помнеше, нямаше да се бои някой да не я изненада.

След банята натърка кожата си с лосион за тяло и лакира ноктите на краката си в същия цвят като тези на ръцете. Остана за момент гола пред замъгленото огледало. „Хайде, морска богиньо — предизвика тя отражението си, — да видим дали ще омаеш някого довечера.“

И точно тогава възникна проблем. Чорапогащникът. Рядко носеше рокли, особено от морскозелена коприна. Чекмеджето й беше натъпкано с плътни черни непрозрачни чорапогащници, но никъде не откри по-фините.

— Мога да се закълна, че имах няколко — мърмореше си Аманда. — Обзалагам се, че онази гадинка Клио ги е отмъкнала.

Погледа известно време босите си крака, но не бяха обезкосмени, копринено гладки и леко загорели. Бяха зимно бели и с леко наболи косъмчета. Което не отговаряше на съвършенството на една богиня.

В рядък акт на размяна на ролите прерови чекмеджетата на Клио, където откри цели три неотворени опаковки от любимите й черни плътни чорапогащници, за нещастие съвсем неподходящи за случая, но все пак добре дошли, няколко чифта от липсващите й къси чорапки, които носеше с панталоните, но никакви телесни чорапогащници. Тъкмо щеше да вдигне ръце, когато забеляза котката, заспала на леглото на Клио, излегнала се върху недовършената възглавничка, която дъщеря й правеше за любимката си.

— Здравей, глезено животно.

Аманда се отпусна на леглото до нея да я погали, а главата й почти легна на възглавничката. Пъхна ръка под нея, да провери странното й съдържание. Нищо чудно, че изглеждаше особена — освен с един-едничък миризлив чифт от хокейните чорапи на Клио беше изцяло натъпкана със скъпите чорапогащници на Аманда.

За крайно неудоволствие на котката Аманда я претърколи и изпразни възглавничката на леглото. Там, на самото дъно, имаше три чифта прозрачни чорапогащници с телесен цвят.

— Ще я убия — измърмори ядосано Аманда, докато опъваше деликатната, почти прозрачна материя, като внимаваше да не я закачи с нокът.

Единствените обувки, които подхождаха на тоалета, бяха бронзови летни сандали, но какво толкова, нали щеше да е с чорапи и пръстите на краката й нямаше да посинеят от студ.

Най-сетне посегна към плика и изтръска роклята. От хартията, с която беше опакована, се изхлузи някакъв наниз. Как беше попаднал там?

Погледна отново в плика и взе касовата бележка. На нея собственикът беше надраскал съобщение: „Последен щрих. Забавлявай се на бала.“

Аманда възхитено се разсмя. Почувства се наистина като Пепеляшка. Сложи гердана. Беше изработен от ситни морскозелени камъчета, нанизани на съвсем тънка сребърна верижка. Беше идеален за случая. Надяваше се онзи Люк да си струва усилията.

В седем и половина си пръсна малко „Дюн“ зад ушите. Беше се колебала дали да не сложи „Опиум“, но Клио винаги твърдеше, че й напомня за болница.

В осем на вратата се позвъни. Беше повикала такси, въпреки че за десетина минути щеше да стигне и пеша, защото все пак богините не използват скъпоценните си крачета за друго, освен за танци. Предполагаше, че се движат с крилати колесници, а очуканият червен воксхол, който чакаше отвън, никак не приличаше на такава, но поне щеше да отиде неразчорлена.

Не беше планирала да я вози единственият шофьор в Западна Европа, който палеше цигара от цигара и оставаше глух за всякакви молби да я пощади. Накрая се наложи да отвори целия прозорец, за да не се задуши до смърт, а това я разчорли много повече, отколкото ако бе вървяла пеша, да не говорим, че се изръси с цели шест лири.

Луиз беше решила, че няма смисъл да притежаваш голяма свободна площ, а после да наемаш друга, затова купонът бе в галерията, от чийто таван висяха метри плат, оформящи три различни шатри. Около тях бе направила кътове за сядане, покрити с екзотични кадифени възглавници, взети назаем от приятелка, собственичка на магазин за мека мебел надолу по улицата. Беше се заклела във всичко свято, че никой няма: а) да повръща върху тях, б) да тръска пепел от цигари и в) да ги кръщава с червено вино.

Подът беше покрит с турски килими, взети под наем, а Луиз бе добавила няколко испански цветни лампи с форма на звезди, които беше открила на някакъв битак, и запалила китайски свещи за атмосфера. Не беше етнически издържано, както посочи един от гостите, но във въздуха определено се носеше настроение като в харем.

— Луиз — ахна Аманда, едва познала галерията така преобразена, — тук е приказно!

Луиз хвана Аманда за ръка и отстъпи крачка назад.

— Господи, Аманда, зарежи галерията! Какво си направила със себе си? Главозамайваща си.

— Продадох душата си на дявола — отвърна Аманда, зарадвана на смайването й.

— Струвало си е. Значи довечера ще се държиш като паднал ангел, а? На Люк ще му хареса. Къде е този палавник?

Беше едва девет часът, но помещението започваше да се пълни до такава степен, че след половин час щеше да стане неприятно задръстено.

— Пийни нещо, докато има — посъветва я Луиз и пъхна в ръката й голяма чаша с „Морски бриз“. — Човек никога не знае кога ще свърши алкохолът.

Но нейната напитка сякаш не свършваше. Луиз се връщаше на редовни интервали и си допълваше чашата. Всички бяха весели. Много от приятелките й също бяха собственички на магазини, антикварки и галеристки и явно се бяха справили добре около Коледа. Рути беше там, също и Симон от читателската група и Аманда имаше с кого да си говори. Неусетно стана единадесет часът, а от Люк нямаше и помен.

— Не знам как да си го обясня — заявяваше Луиз всеки път, когато се връщаше при нея. — Обеща да дойде и наистина иска да се запознае с теб.

„Нима? — мислеше Аманда. — Толкова иска, че не си прави труда да се появи.“ Всички тъпи приготовления се бяха оказали напразни. Фризьорът, роклята, гримът. Наистина ли си беше въобразявала, че като дойде тук, и ще открие Истинския мъж, опакован като подарък и тръпнещ в очакване? Имаше ли граници наивността й?

Отпи голяма глътка „Морски бриз“. Започваше да се чувства несигурна на високите токове — обикновено се придържаше към виното. Водката не й понасяше и, макар Луиз да я беше уверила, че количеството в коктейла е минимално, Аманда започваше да се съмнява. Люк вече едва ли щеше да дойде. Вероятно беше получил по-интересна покана и бе отишъл другаде. А и тя, не беше ли достатъчно възрастна, за да знае, че в живота нещата не се уреждат така лесно?

След няколко минути Луиз отново се почерпи от каната с „Морски бриз“.

— Миличка, толкова съжалявам, че Люк няма да дойде. Поне се обади да се извини. Задържали го на Шотландската Нова година за над шестдесетгодишните. Той я организира като част от фестивала.

— О, Боже! — Аманда отпи голяма глътка коктейл. — Надявам се Бети да не е впила ноктите си в него.

— Поне се обади — утеши я Луиз и понечи да се отдалечи. — Джайлс не би направил дори това, нали?

— Здрасти — Аманда се стресна от гласа зад гърба й, обърна се и откри, че се взира в две блестящи, очертани с черно очи. За нейно весело смайване Ангъс Дей се беше облякъл като шейх. Значи Луиз все пак го бе поканила.

— Майко мила — ахна тя, — не знаех, че съм на карнавал!

Ангъс сви рамене.

— Шегичка на Луиз. Предположила е, че ще се маскирам, а аз мислех, че всички ще са маскирани. Не смятам, че приятелката ви е толкова обиграна в сексуалния символизъм.

— Не е — съгласи се Аманда, като едва се сдържаше да не се разсмее. — Нито към съставките на коктейлите си. Но е права — отпи още една глътка, — костюмът наистина ви отива.

— Внимавайте — отвърна Ангъс с шеговит пламък във въгленово черните очи, — ще ви отнеса в шатрата си, увита в килим.

Някакво дяволче влезе в Аманда. Може да беше от прекалено многото коктейли, разочарованието от неявяването на Люк или факта, че се чувстваше красива за първи път, откакто се помнеше.

— Само това ли? — предизвикателно запита тя. — Какво разочарование.

Без да чака и секунда, Ангъс я хвана за китката и я поведе, смеейки се, през многолюдния купон навън на чист въздух.

— Къде ви е жребецът? — запита Аманда. Надяваше се да поизтрезнее от чистия въздух, но той оказа точно обратното въздействие.

— Ето там — Ангъс посочи кобалтовосинята си кола. — Току-що го взех от подковаване. Претърпя малка злополука. Ще отпътуваме ли към залеза? Или предпочитате да изчакаме полунощ?

Аманда осъзна, че постъпва рицарски и й дава време да поизтрезнее и да промени решението си. Но колкото и да беше малодушно, искаше й се той да наложи волята си.

— Не може ли да вдигнете покрива? — запита тя, като седна в колата.

Той натисна едно копче, покривът се плъзна гладко и луксозно и влезе в тесен отвор зад седалките. Движеха се край върха на скалата, вятърът унищожаваше скъпата й фризура, но Аманда не даваше пет пари. Няколко души се загледаха в необичайната гледка — шейх зад волана на БМВ, но все пак беше Нова година. Може пък да бе истински шейх с пари от арабски нефт.

Минаха покрай квартала „Истклиф“, който за кратък отрезвяващ миг напомни на Аманда, че не одобрява този мъж, че той е безскрупулен печалбар без никакво състрадание към хората, които изхвърля на улицата.

Спряха на върха на скалата с лице към морето. Нелепа луна се люшкаше над тях като бебешка играчка. Колкото и да е странно, взеха да си разказват за миналото си. Аманда не повярва на ушите си, когато Ангъс си погледна часовника и започна да брои.

— Дванайсет, единайсет, десет… — започна той.

— Нова година! — прекъсна го внезапно Аманда. Усещаше се съвсем пияна. — Добре, че се сетихме.

— Аз все пак съм шотландец, ние сме измислили Шотландската Нова година… три, две, едно, нула!

Без да й даде време да протестира, той обърна лицето й към себе си и я целуна.

— Честита Нова година! — каза, когато най-сетне я пусна.

Аманда едва пое дъх. Тялото й пламтеше. Не си спомняше да се е чувствала така, откак беше объркана пубертетка, копнееща за първи път да вкуси от плътските удоволствия.

И все пак точно от този момент се ужасяваше, от целувката с първия мъж след деветнадесет години брачен живот. Беше очаквала да се почувства смутена, осъзнаваща недодялаността си, недостатъците на тялото си. Вместо това изпитваше само желание, дръзко, всепоглъщащо, упорито желание.

Едва познаваше този човек, не го одобряваше, а и разполагаше с доказателства, че е способен на подлост. А всичко, което искаше, беше да му разкъса дрехите и да го завлече в леглото.

Той се наведе към нея със засмени очи, сякаш отгатваше мислите й и ги разбираше, защото изпитваше същото.

— Чудех се — започна Аманда, усетила, че част от внезапната й дързост я напуска — дали не би могъл да дойдеш у дома? Всички са далеч и цялата къща е на мое разположение.

Ангъс Дей се втренчи в нея с въгленово черните си очи, в този миг приличаше много повече на шейх, отколкото на шотландски капиталист.

— Не мога да се сетя за по-добър начин да започна новата година — вдигна ръката й към устните си и я целуна.

Пътуването до дома мина като размазана смесица от вълнение и музика. Ангъс не се опитваше да разговаря, просто натисна друг бутон и Ела Фицджералд изпълни колата с „Мъглив ден в Лондон“.

Стори й се, че след секунди бяха пред вратата на къщата. Аманда се закикоти.

— Какво ли ще помислят съседите — смееше се тя. — Прибирам се с шейх.

— Да им дадем повод да говорят — Ангъс я взе на ръце и я пренесе по пътеката до вратата, преди тя да успее да възрази, че е много тежка или че е смешно. — Следващия път ще накарам в шатрата да ни чака лакей, но сега ни трябва ключът ти.

Аманда се разрови в официалната си чантичка и му го подаде.

Секунди по-късно се озоваха в тъмния вестибюл и той я целуваше със страстна напрегнатост, която накара кръвта й да запее.

— Е, моя нежна английска розичке — промърмори полушеговито той, — мисля, че няма да е зле да се качим в будоара ти… — направи крачка към стълбите и се спъна в нещо, стоварено в основата им.

Все още в ръцете му, объркана от силното желание и голямото количество погълната водка, Аманда посегна към ключа на лампата.

В основата на стълбите на безформена купчина бяха захвърлени скиорските костюми на Шон и Клио.

Точно в този миг се появи Джайлс с чаша от скъпото й бренди в ръка.

— Здравей, Аманда, щях да ти предложа да пийнем по чашка, но виждам, че си минала този етап. Защо не ме запознаеш с шейха?

Глава 7

— Джайлс! По дяволите, какво правиш тук?

Ангъс внимателно я постави на пода, загубил по изключение привичната си самоувереност.

— Дадоха прогноза за лошо време — захили се Джайлс. — Голям снеговалеж и затваряне на летището. Затова звъннах няколко телефона и се измъкнахме по-рано.

— А не ти ли мина през ума да звъннеш да ме предупредиш?

— Всъщност — засия Джайлс, очевидно наслаждаващ се на положението — мисля, че ще откриеш няколко съобщения на телефонния си секретар — Аманда виждаше, че проклетата машинка присветва. — Вероятно умът ти е бил зает с друго — протегна ръка на Ангъс. — Радвам се да се запознаем. Аз съм Джайлс Уелс, бившият титуляр.

Аманда беше готова да извие самодоволния му врат. Как беше успял да направи положението толкова гнусно? Сякаш бе заварил Ангъс в гардероба с панталони около глезените.

— Ангъс Дей. С Аманда тъкмо се връщаме от новогодишно празненство.

— Виждам, виждам. Карнавал?

Ангъс сви рамене.

— Дълга история.

— Както и да е — Джайлс местеше поглед от единия към другия. — Мога да отгатна новогодишните ви намерения. Съжалявам, че ги прекъснах. Будоарът й е най-горе, втората врата вляво.

— Всъщност — усмихна се Ангъс мило, без да трепне дори — време е да напоя камилата си. Лека нощ, Аманда. Вечерта беше възхитителна. Ще ти се обадя в по-подходящ момент.

— Надявам се, че не си тръгвате заради мен? — иронично запита Джайлс. — Аз си отивам, а децата няма да се събудят от нищо. Макар че веднъж… помниш ли, Аманда? Как Шон се вмъкна точно когато бяхме…

Ако имаше подръка брадвичка, Аманда би я запратила по бившия си съпруг. Ясно виждаше как се наслаждава на положението. Нямаше начин крехкото пламъче между нея и Ангъс да оцелее при този набег.

— Гледай ти каква палавница си била — отбеляза Джайлс, когато Ангъс си тръгна. — Заминаваме за пет минути и ти веднага се сваляш с лукав арабин.

— Всъщност — прекъсна го разтрепераната от яд Аманда — той е шотландец.

— Знаеш какво имам предвид. Въпреки че, като се позамисля, наистина изглеждаш страхотно, всъщност от години не си изглеждала така — тръгна към нея с пламъче в очите, което добре помнеше от брака им, макар тогава най-често да не беше насочено към нея.

— Я стига, Джайлс! Вземи се в ръце. Ще ставаш баща. На близнаци. Дръж се подобаващо.

— Устата както винаги — с известно задоволство възкликна Джайлс. — Надявам се шейхът ти да не го разбере прекалено рано. Дори нова прическа и рокля за стотици лири не могат да компенсират опърничавостта.

Ако не беше толкова ядосана, щеше да се разсмее. Истината за техния брак се свеждаше до печалната истина, че тя не беше достатъчно опърничава, че бе прекалено, прекалено търпелива. Но присъствието на Джайлс оказа и един положителен ефект. Ако не й беше напомнил в единайсетия час и петдесет и деветата минута, че е в опасност да се свърже с още един чаровен, но неверен мъж, щеше да падне в капана. Ангъс имаше някаква връзка и тя го знаеше. По дяволите, щеше ли някога да се научи?

— Добре, добре — Аманда рязко измести темата от неочакваната среща. — Как мина ваканцията?

— С грандиозен успех. Шон се оказа един прекрасен малък скиор. Срещнах случайно Саймън Лангъм от „Слънчев туризъм“, помниш ли го?

Аманда прегледа наум списъка с безкрайните приятелчета на Джайлс от туристическите агенции, незабравима група, която изглеждаше отдадена най-вече на кариерата си, защото не можеха да разберат какво друго им харесваше да правят, освен да пътуват. Саймън Лангъм беше едър, тромав като мечка мъж, когото Аманда не можеше да си представи на ски.

— Знаеш ли, оказа се, че нашият Саймън изпитва същите чувства към снега като мен. Тъпа работа. Мокър и студен. Кой би искал да гази навън, когато наблизо има прекрасно уютно барче с греяно вино и студена бира?

— Може би децата ти? Къде ходеха Клио и Шон, докато вие двамата по цял следобед сте обръщали халбите с бира?

— Шон си играеше с другите деца от ски училището, а Клио… — Джайлс изведнъж гадно се захили. Ако изобщо се беше променил след раздялата им, бе станал още по-злобен. — Клио преживя малко приключение.

— Какво приключение?

— Имаше едно много хубаво момче, французин, учител по ски, който я хареса. Имаше желание да й покаже повече неща от слалома, ако питаш мен.

— Но Клио никога не е проявявала дори минимален интерес към момчетата.

— Нито пък те към нея. Необикновеното беше, че тя се промени. Порасна пред очите ни. Знаеш, че винаги е била плоска като дъска за гладене. И изведнъж да вземе да се сдобие с наченки на бюст! Всички момчета започнаха да се заглеждат в нея.

Горе на площадката внезапен шум ги накара да осъзнаят, че ги бяха подслушвали. Аманда се надяваше да е Шон, но краткото хлипане, което долетя, потвърди, че е била Клио и че тя положително е чула най-новия изблик от прословутата тактичност на баща си.

— Джайлс, най-добре е да си тръгваш. Благодаря, че ги заведе.

— Надявам се сега, когато изпълних задълженията си, да станеш по-мила с мен. Когато ми се обаждаш в службата, всички разбират, че бившата пак ми опява.

Аманда примижа. Мразеше тази представа за себе си — гадна дърта кранта, — най-вече защото не беше справедлива.

— Обаждам се само за издръжката. Знаеш, че заплатата ми не покрива всички разходи.

— Тогава може би е време да си потърсиш нещо по-добре платено.

Аманда беше толкова бясна, че едва не го изблъска през вратата.

На прага Джайлс се поколеба. Старата, леко хищна усмивка се върна и без никакво предупреждение внезапно я погали по лицето.

— Тази вечер наистина изглеждаш страхотно. Съвсем различна Аманда. Направо завидях на шейха.

Аманда усети как я засърбяха ръцете да зашлеви самодоволната му физиономия. Бившият й съпруг флиртуваше с нея, нещо, което не беше правил от години. Побесня и се заоглежда за нещо, с което да го замери, но откри само една купичка с парфюмирани цветни листенца — коледния й подарък от Луиз. Грабна я и я изсипа на главата му.

Споменът за възмутеното лице на Джайлс, надничащо изпод водопада от зелени и червени изсушени цветя и изкуствената елхичка, закачена за ухото му, щеше да я топли до смъртта й. Бог знае какво щеше да се случи, при положение че Стефани беше в напреднала бременност, а после щеше да е заета с близнаците. Никоя жена в страната нямаше да е в безопасност.

Когато Джайлс си тръгна, тя поразтри врата си, схванат от умора, и свали обиците, които й убиваха цяла вечер, но бяха прекалено красиви, за да ги махне. После отиде да види Клио.

Дъщеря й лежеше по корем на леглото, с глава под възглавницата.

— Мразя ги! — трагично обяви Клио, без да сменя позата.

Аманда седна на леглото и я помилва.

— Кого мразиш? Баща си и Стефани?

— Не — долетя сподавен отговор.

— Кого тогава? — нежно запита Аманда.

— Не кого, а какво — момичето се обърна по гръб, хубавото му лице беше зачервено и подпухнало. — Тия! — злобно изрече то и погледна надолу към гърдите си, където две ясно открояващи се издутини повдигаха тънката нощница.

Аманда едва сдържа усмивката си. Знаеше, че най-лошият възможен отговор, особено след нетактичността на Джайлс, щеше да бъде да напомни на Клио стотиците случаи, когато жално се вайкаше, че е единственото, ама единственото момиче в класа, което няма нужда от сутиен.

— Вероятно си се стреснала от това внезапно порастване — Аманда я помилва по косата.

— О, мамо, беше ужасно! През деня, когато бях със скиорския екип, всичко беше наред, но вечер всички ония момчета направо ми се хилеха подигравателно.

— Но все пак си успяла да се запознаеш с приятен младеж — започна Аманда и веднага съжали. В края на краищата го беше чула само от Джайлс, който не бе сред най-чувствителните източници на информация.

Ново, още по-сърцераздирателно хълцане се изтръгна от Клио.

— Жил! — изхлипа тя. — Също като името на татко, но на френски, той страшно се изкефи.

— Какво стана? — Аманда продължаваше нежно да я милва по главата.

— Заряза ме, мамо. Последния ден. А дотогава беше толкова мил. Непрекъснато ми звънеше, купуваше ми цветя, въпреки че във Вал д’Изер един букет струва цяло състояние. Момини сълзи. Каза, че са сладки и свенливи като мен, най-близкото до дивите цветя в долината през пролетта.

Аманда вече не харесваше как звучи.

— Често ли се виждахте?

Клио отново зарови глава.

— Питаш дали съм спала с него? — произнасяше поотделно всяка дума, като тръшкаше глава във възглавницата.

Аманда не знаеше дали пита точно това. Вероятно.

— Тъпа съм, нали? Истински, гадно тъпа. Глупачката Клио, която ляга с първия мъж, който я заговори.

Сърцето на Аманда прескочи. Момичето изглеждаше толкова невинно. Бяха провеждали обичайните разговори между майка и дъщеря за чувствата и за нуждата от предпазни мерки, но с Клио всичко бе изглеждало толкова академично. А сега тя очевидно беше предприела първата стъпка към секса.

— О, миличка. Трябва да е било ужасно за теб.

— Да. Но всичко е наред. За да отговоря на следващия ти въпрос, взехме предпазни мерки. Беше страшно делови. Всъщност точно когато се канехме да… ами хрумна ми, че вероятно го е правил стотици пъти със стотици глупави момичета, които си пазеха своите момини сълзи, за да им напомнят за него.

До леглото имаше малка вазичка, съдържаща почти увехнал букет от бели цветя. Ароматът беше силен до гадене и леко зловещ като от венци в погребален дом.

— Не можеш да си сигурна в това — опита се да я утеши Аманда. — Убедена съм, че те е смятал за много специална.

— Толкова специална, че последния ден ми би дузпата — обидата изостри гласа й. — И го прекара с шестнадесетгодишна от Щутгарт. Баща й беше богат, та може да е получила и по-голям букет.

На Аманда й се прииска да прегърне Клио и да я защити от всичко лошо, което можеше да я сполети. Но си напомни с горчивина, че не беше опазила дъщеря си дори от болката на родителската раздяла.

— А знаеш ли как реагира татко, когато се опитах да му разкажа?

Аманда се стегна.

— Каза: „Така става с малките жабета…“, и отиде в бара, заливайки се от смях на собствената си шега.

„Проклетият Джайлс — мълчаливо започна да ругае Аманда. — Проклет, проклет Джайлс. Ако мислите можеха да убиват, щеше вече да е труп.“

— Заспивай сега, миличка. Искаш ли да легнеш при мен? — това беше върховната противоотрова, използвана само в критични случаи, но чиято могъща магия обикновено правеше чудеса.

— Не, мамо, благодаря — Аманда не повярва на ушите си. — В края на краищата съм на шестнадесет години.

Това беше точно толкова показателно за порастването й, колкото епизодът с учителя по ски.

— Добре, миличка. Защо сутринта не звъннеш на приятелката си Джасмин и не си поговориш с нея?

Ако имаше лек за разбити младежки сърца, един дълъг, съвсем откровен разговор с най-добрата й приятелка щеше да е от голяма полза за Клио.

Аманда внезапно осъзна колко е изтощена физически. Късният час, шампанското, неочакваната среща с Ангъс Дей, така разочароващо и все пак разумно прекъсната, я бяха изцедили.

Изправи се и хвърли последен поглед към Клио.

Поне за едно Джайлс беше прав. Клио се беше променила. За Франция беше заминало непохватно, изчервяващо се дете, а се беше върнала свенлива, но красива девойка.

Промъкна се в стаята на Шон и се утеши от факта, че поне синът й си е същият. Същата къдрава руса коса, която толкова обичаше, същите големи очи, пълни със смях. Целуна го и усети как се топи от любов, когато той вдигна поглед и също я целуна. Седеше в леглото и четеше книга, озаглавена „Истинската история на футболен клуб Манчестър Юнайтед“.

— Здрасти, мамо. Страхотно беше. И открих тази страшна книга на летището. Има неща за „Ман Ю“, които дори аз не знаех!

— Тогава наистина трябва да е хубава — типично за Шон, да иде на ски, а да е най-възхитен от намирането на книга за футбола.

Най-сетне се върна в стаята си. Съблече красивата рокля и огърлицата и ги остави на стола. Прекалено уморена дори да си свали грима, тя се хвърли в леглото.

За частица от секундата, точно преди да заспи, си спомни трепета от устните на Ангъс върху нейните, докосването на ръката му върху гърдата й и начина, по който сръчно разкопча ципа й, без тя дори да забележи. „Дълга практика“, каза си, като потисна възбудата, която се стрелкаше в тялото й.

Ангъс очевидно беше опитен любовник. Може би като Джайлс или учителя по ски. Напомни си сурово как щастливо се беше отървала, но съжали, че не се чувстваше твърде доволна от този факт.

Глава 8

— Бива си те, а? — заяде се Луиз доста жлъчно веднага щом Аманда прекрачи прага на галерията. — Не бях те смятала за леснодостъпна, но трябваше само да подушиш одеколона на Ангъс Дей, за да се превърнеш в разгонена Ким Бейсинджър.

— Виновни са коктейлите. И шейхското облекло. Толкова очевидно ли беше?

— Предполагам, че ако се беше разсъблякла и легнала на пода в разгара на купона, ефектът щеше да е същият.

Аманда затвори очи, за да пропъди представата. Очевидно бе пила повече, отколкото съзнаваше.

— Най-гадното е — Луиз сприхаво тръсна коси, — че поканих Ангъс за себе си. Люк трябваше да е твоят коледен подарък.

— А той къде беше? Коледните ми подаръци май винаги изчезват нанякъде. Вероятно защото трябва да си ги правя сама. Както и да е, Ангъс Дей си има приятелка, онази, за която купи чаплите. Не помниш ли?

— По една приятелка тук и там не значи нищо. Не е същото като съпруга, нали? А и Люк се обади да се извини, не помниш ли? Не, не вярвам да помниш, беше прекалено заета да зяпаш арабския шейх. Задържали са го на празника на над шестдесетгодишните.

— Звучи ми като претекст.

— Глупости. Люк наистина е мил човек. Не би и помислил да изхвърля старици на улицата като твоя зъл строителен предприемач. Както и да е, дошъл или не, купонът свърши. Време е за работа. Да започнем с коледните картички. Искам да им избършеш праха и да ги прибереш за догодина. А всички тези нудистки картички трябва да се сложат по местата им. Току-що няколко глупави гимназисти хихикаха над тях.

Аманда се отправи към Г-образния край на галерията, където стояха картичките. Луиз беше права. Навсякъде бяха пръснати картички с голи фигури. Грабна един парцал и взе да ги бърше с необичайна енергия.

Сега, когато предколедната суматоха беше свършила, галерията изглеждаше малко празна и самотна като бакалия по време на купонна система.

— Трябва да признаеш — настоя Аманда, — че онези чапли се продадоха за по-малко от седмица.

— Само защото предложи на Ангъс Дей безплатна добавка към всяка птица.

— Нищо подобно! — ядоса се Аманда. — Само му ги препоръчах, нищо повече. Защо да не отида при скулпторката за още?

Луиз поклати глава.

— Не са в наш стил, Аманда. Преглътни го.

„Няма по-мрачно време през годината от януари“, мислеше Аманда, когато си облече палтото да се прибира след края на работния ден. Дори февруари бе предвестник на март и първите нарциси с тяхното обещание за пролет и слънце. Тя се сгуши в топлото вълнено палто, като си напомни, че Шон и Клио са вкъщи и че следващата седмица беше неин ред да бъде домакиня на читателската група за обсъждане на „Мъжете са от Марс, жените — от Венера“. Имаше какво да очаква.

Вятърът край плажните бунгала беше особено пронизващ. За нейна изненада Бети Майлс, само по тънка жилетка, стоеше на тераската пред хижата, а лицето й надничаше сред гора от изпрани дрехи, оптимистично прострени да съхнат.

Бети, обикновено яка старица, която плуваше през цялата година, изглеждаше бледа и разтреперана.

— Бети, какво има? Не изглеждаш добре. Къде е Роуз?

Макар Бети да впечатляваше света като отракана жена, според Аманда, Роуз крепеше живота им. Бети все чуруликаше като младо момиче на първия си бал, докато сестра й подсигуряваше прехраната и облеклото им. Тази вечер без нея Бети изглеждаше премръзнала и объркана.

— Снощи спечели конкурса по танци и отиде да прави демонстрация.

— Кой, Роуз ли? — запита смаяната Аманда.

Роуз беше в еднаква степен стеснителна и строга и напълно невероятна като кандидатка за шампионка на състезанието „Да танцуваме“. Чутото беше толкова неочаквано, колкото би била и новината, че Маргарет Тачър се е явила на конкурса „Мис Свят“. Подобно нещо караше човек да подложи на преоценка всичките си досегашни съждения.

— Долу е, в Павилиона до вълнолома. Аманда, ще ми се да беше тук. Честно казано, не съм на себе си. Само преди секунда ми се зави свят — Бети беше всеизвестна с различните си болежки, които често съвпадаха със събитията, които се стремеше да избегне. Но този път наистина изглеждаше измъчена.

— Не знаех, че Роуз е танцьорка.

— Нито пък аз! — звучеше отчасти скандализирана, отчасти озлобена от завист. Може да гонеше осемдесетте, но беше свикнала именно тя да е център на вниманието. — Всъщност всичко стана заради онзи младеж, който организира фестивала. Питър? Пол? Знам, че беше нещо библейско. Може би Джон?

Аманда усети, че се усмихва поради някаква абсурдна причина, сякаш неочакван слънчев лъч бе пропълзял на пода и осветил всичко по пътя си.

— Да не искаш да кажеш Люк, макар че в Библията е Лука?

— Да, точно той. Роуз вземаше уроци по танци, коварната дърта крава, а Люк научи. През цялото време ме лъжеше, че отива до аптеката, а аз все се чудех защо се бави толкова. Уроци по танци! И той я накара да стане и да покаже какво може. Боже опази! Танго!

От тона й можеше да се стигне до извода, че на тържеството публично е извършен неприличен акт. Но може би нещата стояха така в очите на Бети. За първи път през осемдесетте години съвместен живот сестра й я беше засенчила.

— Аманда, мила, знам, че искам твърде много, но би ли могла да отидеш и да ми я доведеш?

Аманда внимателно я изгледа. Ако тя просто се мъчеше да развали мига на слава на сестра си, нямаше да стане. Но Бети наистина изглеждаше бледа и объркана.

Загрижена, че старицата наистина се нуждае от лекар, Аманда се съгласи. Надяваше се Клио и Шон да я разберат за закъснението. Пък и Павилионът до вълнолома не беше далеч.

— Добре! Ще отида да й кажа какво става. А сега влез на топло.

Хижата, макар и не много по-голяма от плажно бунгало и с място само за две единични легла, два стола и маса до прозореца, където се хранеха, плюс малка кухничка и баня, в действителност беше доста уютна.

От вратата Бети посочи електрическата печка и трите нажежени реотана. Усмихна се, вече не се чувстваше толкова болна, като разбра, че ще извикат сестра й.

— Роуз ми позволява да пускам само единия реотан и затова се възползвам, докато тя потропва фанданго.

Аманда се загърна още по-плътно в палтото си, закопча всички копчета, за да си направи топъл тунел, в който да диша, и забърза по стъпалата. Краката й направо бяха премръзнали. Тя си беше виновна, че избра обувки с токчета, които правеха нозете й по-слаби, вместо удобните ботуши, подходящи за цял ден стоене права.

Ако не бяха обувките, разходката щеше да е приятна. Слънцето беше залязло преди часове, но морето все пак отразяваше лекия отблясък на светлината от ярката украса на вълнолома. Аманда обичаше вълноломите. В тях винаги имаше нещо авантюристично и леко опасно, като целогодишен панаир. Може да беше, защото бяха свързани с удоволствия, ваканции, пържени картофки и захарен памук.

Пекарната за домашни понички беше отворена и Аманда се сети, че не беше обядвала и вечеряла, че поничките на вълнолома бяха най-вкусната храна, известна на човека, и че ще умре, ако веднага не изяде една. Всъщност две, защото бяха по петдесет пенса едната, но две струваха осемдесет пенса. При това положение да си купи две беше задължително.

Тя лакомо захапа, а една особено нахална чайка я наблюдаваше от около метър разстояние.

— Бягай — каза й Аманда с надменност, достойна за Мария Антоанета. — Можеш да ядеш хляб.

— Кии-ах! — отвърна чайката и отлетя.

Демонстрацията на старовремски танци беше в голямата зала. Аманда трябваше просто да следва музиката. Мелодията беше натрапчива, тъжна и звучеше, сякаш се изпълняваше на механичен грамофон, и затова, като бутна вратата, се учуди, че музиката се лее от най-съвременна уредба с компактдискове.

Аманда се огледа. Четиридесетина „над шестдесетгодишни“ седяха около дансинга, някои във вечерно облекло, но повечето бяха с обикновени дрехи и пиеха чай и портокалов сок. На дансинга имаше две двойки — едната: силно издокарана възрастна дама, която сякаш бе зашила собственоръчно всички пайети върху роклята си, партнираше й престарял кавалер, облечен с болеро. Част от другата бе Роуз.

Аманда зяпна. Никога не беше виждала Роуз да изглежда нежна или женствена, но сега, докато танцуваше танго в ледената зимна вечер, на ледения вълнолом, тя цъфтеше като майска роза.

Музиката спря и двете двойки се разделиха. За първи път Аманда успя да зърне партньора на Роуз.

Беше главозамайващ — висок и рус, но въпреки това очите му бяха толкова наситено кафяви, че направо сгряваха душата.

— Познаваш ли моя личен паркетен кавалер? — запита Роуз, като кокетно наклони глава. — Аманда, това е Люк Найт.

— Не съм паркетен кавалер, Роуз — подразни я партньорът й по танци и целуна ръка на старицата. — По-скоро финансиран от държавата жиголо. Аз отговарям за фестивала, а това е част от него, забрави ли?

— Ни най-малко. Нали затова днес прекара два часа тук с една дърта осемдесетгодишна кранта, когато вероятно има милион други неща, които би искал да вършиш.

— Никое от тях не е толкова приятно като тангото с теб, Роуз — усмихна се отново. Въздългичката му руса коса падна над кафявите очи и той я отметна с ръка. Беше с около десет сантиметра по-висок от Аманда, слаб и все пак леко мускулест, като танцьор, който вдига тежести в свободното си време. Кожата му беше прекрасна, не по британски златиста и сияеше на фона на черните тениска и джинси.

Аманда се зачуди на колко ли е години. Вероятно малко над тридесет. Твърдо беше по-млад от нея. Но не прекалено млад, усети, че мисли за това, преди да се овладее.

Роуз се извини с думите, че има нужда от чаша чай.

— Много сте добър в тангото — отбеляза Аманда. Искаше й се разговорът да продължи, а в същото време изпита внезапно неудобство.

— Част от семейството ми е живяло в Южна Америка — отговори Люк.

Това обясняваше леката екзотичност, която го правеше малко по-различен от безцветните британци.

— А и като студент прекарах няколко години в Аржентина на обменни начала.

Божичко, той дори имаше съвест. Програмите за обмен на студенти не привличаха безогледно амбициозните типове.

— Харесва ми музиката — рече Аманда. — Чуваше се по целия коридор. Очаквах нещо повече в стил „Свърталището на Фернандо“.

— Тангото не е само роза в зъбите — тонът на Люк беше небрежен и предизвикателен. — То е танц на любовта, предателството, загубата и всякакви други дълбоки неща. Мога да ви го пусна някой друг път, ако желаете. Тангото е една от многото ми безполезни сфери на познание.

Аманда се засмя. В тона му имаше нещо изумително интимно, почти галещо, от което гръбнакът й настръхна. Почувства внезапен прилив на възбуда, а после виновно бодване, че само преди няколко дни едва не бе легнала с Ангъс Дей. Добре, че не го беше направила, иначе запознанството с Люк щеше да й навлече усложнения.

Не можеше да отрече, че Ангъс я привлича, но на чисто физическо ниво. Люк беше различен. Изглеждаше толкова честен и непредсказуем.

— Е, направихте Роуз много щастлива. Обикновено сестра й е в центъра на вниманието.

— Тя е прекрасна жена. Пълна е с невероятни истории за миналото. Баба ми беше като нея. Винаги искаше да ми разказва неща от живота по време на Депресията, а аз никога не я слушах. После тя умря и вече бе късно.

Аманда кимна, беше се чувствала по същия начин по отношение на баба си и дори на баща си. А нямаше смисъл да разпитва майка си за миналото. ВБ се правеше, че такова няма. Приказките за миналото състаряват, такава бе нейната философия.

— Вие ли сте онази Аманда, с която трябваше да се запозная на купона в галерията миналата вечер?

Аманда се изчерви. Силно се надяваше Луиз да не я е описала като някоя закъсала и безнадеждно смотана жена, която не може да си намери мъж дори чрез обява.

— Познавате Луиз… — сви рамене.

— Всъщност не. Познавам нейна приятелка, която настоя да й се обадя, като дойда.

Разбира се. Приятелката на Луиз. Онази, дала блестящите препоръки за сексуалните му възможности.

— Луиз има божествен комплекс — продължи Аманда, стараейки се да не звучи нервно. — Обича всичко да съвпада с нейните планове.

Люк я погледна с многозначително пламъче в кестенявите очи.

— И какви са били плановете й? За вас и мен?

Аманда го погледна право в очите. Можеше да се гмурне в топлия кафяв поглед и никога вече да не излезе да си поеме дъх.

— Може би ще е най-добре ние двамата да ги решим.

Никога досега не бе говорила така прямо на мъж, с когото се познаваше от пет минути.

Люк се наклони напред, така че ханшът му се приближи към нейния, и за момент тя си помисли, че сърцето й ще спре. Да не би да се канеше да я целуне тук, пред очите на Роуз и на „над шестдесетгодишните“?

Вместо това той наплюнчи пръста си и потърка крайчетата на устата й. После го приближи към устните си.

— Хмммм… Захар.

Аманда се изчерви. Поничките! Така й се падаше за лакомията.

Люк само се усмихна, сякаш го намираше за лудешки чувствено.

— Значи е вярно, че от това са направени малките момичета.

По целия път към дома на Роуз Аманда усещаше световъртеж. Не беше срещала мъж, чието присъствие така да я развълнува.

— Искаш ли да вляза? — запита тя Роуз, когато стигнаха до хижата. — Да видим дали Бети е добре?

— Бети ще е съвсем добре — рязко отвърна Роуз. — Ще седи завита с одеяло и чаша чай пред един реотан на печката с вид на мъченица. Изключила е другите два реотана още щом ни е чула. Все пак благодаря, мила. И се радвам, че най-сетне се запозна с Люк. Иначе щях да започна да се чудя как да ви събера.

Аманда можа само да се засмее, като си представи Роуз в неподходящата роля на феята кръстница.

— Дръж се за него, скъпа. Много рядко тези две качества се срещат заедно — хем привлекателен, хем мил.

— Така е — съгласи се Аманда, без да се прави, че не разбира възрастната жена. — А и съчетанието е същински динамит.

— Бууум! — Роуз изимитира с ръце фойерверк.

— Бууум! — присъедини се Аманда, зачудена дали ще го види отново. Дори утре нямаше да е твърде скоро. Люк Найт беше най-вълнуващият мъж, когото беше срещала от години.

Глава 9

— Ангъс, кога пристигат материалите, с които ще довършим подовете на кухните в апартаментите? — извика Лади Смитсън, технически ръководител на строежите на Ангъс. Преценяваха резултатите в квартала „Истклиф“, където работата бе към края си. — А току-що свършихме и ония цветни тухли от отпадъци, дето толкова ги обичаш.

— Ами поръчай тогава. Това ме подсеща за една смешна история, която чух в Оз.

— Стига де, Ангъс — Лади вдигна измъчено очи към небето, защото знаеше какво ще последва. — Имаме ли време за истории точно сега?

— Само ако са смешни.

Бригадата строители с радост остави инструментите си и се приготви да слуша. Обичаха историите на Ангъс.

— Ангъс, братле — отбеляза грубо Лади, — чака ни работа.

Ангъс не му обърна внимание. Строителите също. Когато стигна до края, всички се превиваха от смях. Дори Лади се усмихна.

— А сега ме заведи при зидаря, който е направил онази стена права, когато специално му поръчах да я начупи.

Лади Смитсън поведе Ангъс през строителната площадка към последната къща на квартала. Не харесваше въпросния зидар и се надяваше да го насапунисат. Но ако някой можеше да го накара да работи, това беше Ангъс. Лади беше обикалял по много строежи, но не бе виждал началник, който да се държи така непринудено като Ангъс. Може да кара лъскава кола и да носи скъпи дрехи, но не беше забравил откъде е тръгнал.

Строителните работи на практика бяха завършени. Още няколко седмици и можеха да открият обновения квартал. Въпреки страховитите писания в местния печат Ангъс не беше преустроил порутените постройки в шикозни градски къщи за продан. Съвместно с кметството го беше подновил за досегашните наематели с малка, почти нищожна печалба.

— Нали знаеш, че си луд? — изтъкна лаконично Лади. Посочи квартала с широк жест. Преди подновяването той представляваше редица след редица грозни, занемарени, ниски жилищни блокове, чието единствено предимство беше изгледът към пристанището.

Ангъс бе наел млад архитект, току-що завършил колеж, и му възложи да направи мястото такова, в каквото би искал да живее самият той. Архитектът беше добавил островърхи покриви и селски веранди пред общите входни врати на блоковете, облицовани с бели дъски. Най-накрая бе сложил замазка върху неприветливите сиви външни стени и я беше боядисал синя като патешко яйце. Ангъс даде идеята да направят блоковете в различни цветове — бледожълто и ментово зелено. Искаше да има дори един розов блок, но Лади тропна с крак. Най-накрая беше накарал да преустроят мърлявите градинки между блоковете, така че апартаментите да се радват на обширни общи озеленени площи. Ангъс остана много доволен.

— И защо да съм луд? — запита той техническия си ръководител, макар да подозираше, че знае отговора.

— Те няма да го оценят — Лади поклати глава. — Може и да не държат въглища в баните, защото съвременния общински наемател го мързи дори да си запали огън, но ще разрешат на домашните си любимци да цапат градинките, а на децата си — да правят каквото им скимне. Ще се оплакват от ярките цветове и ще ти кажат, че преди им е било по-добре, а на теб ще ти се прииска да се беше придържал към онова, което добре знаеш, а именно — да продаваш луксозни имоти на хора, които ще могат да ги оценят.

— Да, някои ще се оплакват, други ще си позволяват волности, но повечето ще се радват за разнообразие да поживеят като хора и ще се грижат за квартала, само почакай и ще видиш — няма да ги е страх да пускат децата си да играят.

— Тъкмо децата им ще вършат безобразията — предрече Лади.

— Мисля да организираме тържество по случай откриването — ако искаше да бъде честен, Ангъс трябваше да признае пред себе си, че му се щеше да се поизфука не само пред наемателите, но и пред още някого. Особа със зелено-кафяви очи и боен дух, която го смяташе за долен експлоататор. Беше направо смешно колко държеше да заслужи доброто й мнение.

Само като си помислеше колко близо се бе оказал онази вечер, а после се появи гадният й съпруг. Познаваше този тип мъже. Беше убеден, че съзря искрица на задоволство в очите на Джайлс, задето развали срещата на Аманда.

През последните ден-два направо се измъчваше как да постъпи. Дали да й се обади? Може би положението беше прекалено сложно. Глупаво ли бе да се страхува да не бъде отблъснат? А когато най-сетне снощи събра смелост и позвъни в галерията, Луиз му каза, че Аманда току-що е излязла.

— Защо го направи, Ангъс? — прекъсна мислите му Лади. — Ще изгубиш сума ти пари от тоя проект.

Ангъс се засмя.

— За да се издигна в очите на строгата си майка калвинистка.

— Дрън-дрън! — отсече Лади. — Майка ти е прекалено пресметлива шотландка, за да одобри подобна глупост.

Ангъс се разсмя, около сивите му очи се появиха бръчици, задето бе разкрит.

— Вероятно си прав. Наречи го алтруистичен импулс.

— Едно ще ти кажа — Лади нахлупи още по-ниско плетената шапка върху ушите си, за да се предпази от студа. — Надявам се да нямаш още много от тия алтруистични импулси, защото всички ще останем без работа.

— Няма. Обещавам.

— И още нещо. Нали знаеш какво ще стане?

Ангъс се приготви да чуе следващите нападки.

— Сега, когато бяхме тъй любезни да потрошим толкова суха пара за тях, наемателите веднага ще започнат да продават, нали вече имат това право, да им умра на скапания закон. И кой тогава ще лапне тлъстата печалба? Положително не ти.

Ангъс го потупа по рамото и сви рамене. Винаги можеше да разчита на Лади да мисли най-лошото за хората. Проблемът беше, че вероятно е прав. Някои наематели положително щяха да продадат апартаментите си.

Ангъс тръгна бързо към колата си, като пътем поздравяваше различните дърводелци, зидари и копачи, които работеха при него, и ги питаше за семействата им. Лади не спираше да се изумява, че Ангъс помни имената им. Но беше прав за едно. Трябваше да мисли и за тяхната прехрана.

— Ей — извика някаква жена със странна оранжева коса.

Ангъс разпозна една от наемателките, които най-гласовито критикуваха целия му проект. Сърцето му се сви. В момента не се чувстваше способен да й отвърне както подобава.

— Вие ли сте оня, дето отговаря за всичко това? — тя махна към строежа.

Ангъс малодушно се поколеба дали да не я насочи към Лади, който нямаше да допусне да го ругае свадлива общинска наемателка. Но реши да поеме кръста.

— Да — неохотно отвърна той. — Аз съм.

Жената спря, обилно почернените й със спирала очи задържаха погледа му.

— Май не става лошо.

Ангъс едва не се засмя.

— Благодаря — отвърна той, като успя да прикрие комичното облекчение, което изпита. — Значи ще дойдете на тържественото откриване?

Жената подозрително го изгледа.

— Кога ще бъде?

— Когато вие решите. Ние почти свършихме. Остава само озеленяването.

— Какво, трева и други такива?

— Навсякъде наоколо — посочи непривлекателните купища строителни отпадъци, примесени със смет и ръчни колички.

— Това ще бъде подобрение — заключи тя.

— Да. Може би вие ще го организирате? С наши средства, разбира се…

— Какво?

— Тържеството. Ето ви телефона ми. Аз съм Ангъс Дей.

— Лу Уилс. Благодаря. Може да опитам. Ще ви се обадя.

Ангъс тръгна развеселен към колата. Щеше да изпита голямо удоволствие, ако успееше да докаже на Лади, че греши.

Когато по-късно следобед се отби да види майка си, тя изглеждаше по-добре, отколкото я помнеше от седмици. Изобел седеше на любимия си стол с книга на коляното, загледана в снежната градина.

— Здравей, маме. Изглеждаш страхотно — наведе се да целуне кокалестата й буза.

— Вероятно защото онези нарциси, които ми купи, ме развеселяват. Помириши ги само.

Когато той се наведе да помирише бледожълтите цветя на масичката до стола й, тя леко отпусна ръка върху къдравата му тъмна коса в рядък жест на физическа нежност. Вдигна я бързо, но се усмихна.

— Имаш нужда от подстригване.

— Знам — отвърна на усмивката й. Щеше да каже, че е бил твърде зает с „Истклиф“, но се сети за думите на Лади какво би било мнението на майка му по темата. Вероятно беше прав. — Трябва да я подкъся отзад и отстрани.

— Не, недей. Харесваш ми така. Придава ти нещо пиратско. Като Ерол Флин с малко Мел Гибсън.

— Не знаех, че харесваш Мел Гибсън.

— Всички жени харесват Мел Гибсън. Но само някои го признават. Всъщност ми хареса дупето му в „Смело сърце“. Гледал ли си го?

Ангъс се засмя.

— Вярвам ти.

Пооправи възглавниците зад гърба й.

— Яла ли си днес?

— Направо се натъпках. Госпожа Нортъм ми донесе един от прочутите си пилешки пайове.

— Добре.

— Взела съм си и лекарството. А ти? Виждал ли си се с твоята Аманда?

Изобел Дей познаваше сина си достатъчно добре и забеляза леката сянка на разочарование в очите му. Подозираше, че синът й се влюбва в Аманда, но че нещата не вървят толкова гладко, колкото се беше надявал.

— Хрумна ми… — Изобел млъкна за секунда, на лицето й изгря проблясък на веселост — че наистина ми се иска да имам още една скулптура. От същата художничка, изработила чаплите. Аз ще я платя. Но се чудех дали ти и Аманда не бихте ми я избрали?

— Изобел Дей — усмихна се Ангъс, — ти си една лоша, склонна към интриги старица — целуна я отново, за пореден път натъжен от невероятната й крехкост.

— Знам — призна Изобел — и това безкрайно ме забавлява.

— Хайде, признай си — подхвана я Луиз на другия ден още преди Аманда да успее да си съблече палтото, — най-сетне си се запознала с Люк, нали?

— Защо мислиш така? — Аманда опитваше да не се усмихне, докато се разкопчаваше.

По изключение Луиз сама беше направила кафе и сваляше платната в подготовка на изложба, която бяха озаглавили „Летен ден в красивия Лейнтън“. Аманда знаеше, че тази изложба ще извади на бял свят най-лошите неделни художници, но Луиз настояваше, че точно от това имат нужда хората, за да се поразвеселят след Коледа.

— Наречи го женска интуиция — отвърна през рамо тя. — Или факта, че си направила косата си, гримирана си и си сложила обувки тип „ела с мен в пещерата“. Ако приемем, че не си пренасочила сексуалните си предпочитания към собствения си пол, мога само да допусна, че е по-скоро заради Люк, отколкото заради мен — млъкна красноречиво. — Да добавим и факта, че се сблъсках с Роуз Майлс в зеленчуковия магазин и тя ми разказа всичко — Луиз отстъпи назад и се залюбува на празните стени.

— Беше много впечатлена. Направи всичко да прозвучи като в „Ромео и Жулиета“, но с надеждата за по-щастлив край.

— Само дето е пропуснала, че съм достатъчно стара да бъда майка на Жулиета, ако не и баба.

— Хайде, хайде, подробности! Е, и къде го срещна? Опитвам се от две седмици да ви събера на едно място.

— На старовремските танци. Той е невероятен. Знаеш колко е свита Роуз. Едва отронва по някоя думичка и от всяка нейна фибра се излъчва неодобрение. Люк открил, че взема уроци по танго, и я накарал да направи демонстрация. Сега тя е нов човек! А Бети е направо бясна!

— Значи подходът му към възрастните хора най-вече те привлече към Люк Найт?

Аманда въздъхна.

— Това, а и че е приказно, главозамайващо, видиотяващо привлекателен.

— А от онова, което твърди приятелката ми, те очакват нови приятни изненади.

Аманда гузно се засмя. Нямаше смисъл да се опитва да обяснява на Луиз, че някаква духовна връзка се бе зародила между нея и Люк, че в краткото време, което прекараха заедно, се бе почувствала добре и беше усетила, че у него има сложност, която е не по-малко привлекателна от външните му качества. Макар че не се оплакваше и от тях. Едва ли можеше да сподели с Луиз, че е привлечена и от душата му, тя щеше да падне от смях при подобно уточнение.

— И още нещо — Луиз й намигна. — От това, което схващам, той е абсолютно и напълно различен от Джайлс.

— Трябва да е — Аманда усети вълнението в гласа си. — Роуз твърди, че е едновременно привлекателен и мил.

— Тогава — заяви вечно практичната Луиз с глас, който вероятно се чуваше в другия край на Лейнтън — настоявам да се обзаложим. Колко време ще ти трябва да вкараш в спалнята си този блестящ пример за славна мъжественост, този тъмноок Лотарио със стегната и блестяща плът?

Бяха така увлечени от шегата си, че нито една от двете не чу неочакваната поява на Ангъс Дей в галерията.

— Надявам се, че не описвате мен, защото ще трябва да извикам адвоката си. Доколко е стегната плътта ми, е поверителна информация.

Аманда се изчерви като домат. Дори шията й пламна.

Той бързо осъзна грешката си. Колко наивен беше да си въобрази, че говорят за него, само заради онова, което едва не се случи преди няколко дни.

— Извинявай, Ангъс — изръмжа Луиз, — но ти си вчерашно меню. Вече сме на друга вълна.

— Дойдох — започна Ангъс, като опита да прикрие болката и унижението — да видя дали нямате още дървени птици като онези чапли, които купих от вас.

Аманда тъкмо се канеше да прикрие смущението си с думите, че скулпторката сигурно има още няколко, когато Луиз я изпревари. Явно беше осъзнала истинската причина за идването на Ангъс — по дяволите, очевидно искаше да види Аманда.

Намеси се бързо:

— Опасявам се, че вече не излагаме творбите на тази художничка. Чаплите бяха изключение. Но съм сигурна, че мога да ти уредя посещение при нея, щом толкова те интересува.

Ангъс се поколеба. Очевидно беше, че не това иска.

— Ами може би… — започна той.

— Точно така — кимна Луиз. — Все пак се надявам, че ще дойдеш на новата ни изложба след две седмици, нали? „Летен ден в красивия Лейнтън“ — за кратък миг ироничните погледи на Аманда и Ангъс се срещнаха. — Може пък да намериш нещо за твоята специална дама.

Той се накани да каже, че майка му ще мине и без летните сцени в красивия Лейнтън, но реши, че Луиз ще се обиди.

— По-добре да тръгвам — за миг се развесели. — А вие двете можете да дойдете на нашето тържество.

— Тъй ли? — предпазливо запита Луиз. Не й хареса това „наше“. — Кога ще бъде?

— На откриването на обновения квартал „Истклиф“.

Луиз видимо потрепери.

— Не съм сигурна дали е от местата, които посещавам.

— Луиз се тревожи да не би наемателите да разберат, че предпочита да ги изселят — изтъкна Аманда.

— Същата е като моя технически ръководител. Той твърди, че единствената причина, поради която няма да напълнят баните си с въглища, е, защото ще ги мързи да запалят огън.

— Умен мъж — подкрепи го Луиз.

— Ще ви изпратя покана — настоя Ангъс и си тръгна. През витрината забеляза, че едната от възрастните дами, които живееха в хижата на плажа, стои отвън и рови в чантата си. Тъкмо се канеше да отвори вратата пред нея, един висок рус мъж го изпревари. Новодошлият отвори със замах вратата на галерията и се поклони като придворен от времето на Елизабет I. Жестът би могъл да е чаровен, но в очите на Ангъс се стори някак снизходителен. „Не съм чак толкова галантен и благовъзпитан — беше посланието, — но двамата можем да се престорим, че е така.“

Ангъс се зачуди откъде се появи тази инстинктивна антипатия към човек, когото вижда за пръв път. Погледна назад към Аманда. Лицето й внезапно бе живнало като цвете след пороен дъжд.

Прониза го остра болка. Аманда наистина беше влюбена. Но не в него.

Глава 10

— Здравей, Роуз — Аманда беше дълбоко благодарна, че влизането на Роуз в галерията я отклони от смущението при срещата на двамата мъже. Всъщност, като погледна навън, видя единия още да стои и да ги наблюдава. Но докато Ангъс положително забеляза Люк, Люк изглеждаше напълно равнодушен към непознатия.

— Не те виждаме често, Роуз — поздрави я Аманда. — Какво можем да ти предложим?

— Търся картичка за рождения ден на Бети. Не мисля, че имате от онези с „Честит рожден ден. Вече надхвърли осемдесетте“.

— По всяка вероятност според производителите им пазарът за тях се свива непрекъснато — с присъщата й тактичност обясни Луиз.

— Имаме няколко хубави рисунки на цветя — Аманда я поведе към щанда с картичките. — Или пък тази? — Аманда избра картичка с „Давид“ от Микеланджело, която свиреше „Честит рожден ден“, когато се повдигнеше смокиновият лист.

— Идеално — произнесе се Роуз.

Аманда се обърна да погледне Люк, който обсъждаше с Луиз някаква изложба, но следеше движенията й. Отправи й главозамайващата си усмивка.

— Тъкмо се чудех — рече той, — тъй като е почти обяд, а времето е прекрасно, дали не искаш да дойдеш да се поразходим? Сигурен съм, че любезната ти работодателка ще разбере, че в ден като днешния от живота трябва да се черпи с пълни шепи.

— Само да не вземеш да черпиш от Аманда с пълни шепи — излая Луиз. — Искам я обратно в два.

— Към вълнолома или алеята? — запита Люк. А после, без да чака: — Самият аз бих предпочел алеята. По-безлюдна е. Ще бъде само наша.

Разходка в обедната почивка през януари не беше нещо, което Аманда вършеше често. Беше толкова студено, че веднага би склонила да хапне малко топла супа, вместо да се разхожда, но Люк препускаше край кафенетата в долната част на алеята, смееше се на арктическия вятър, който брулеше лицето и развяваше русата му коса.

— Хайде — извика той, като я хвана за ръка. — Трябва да се постоплиш, да ускориш кръвообращението си.

Кръвообращението на Аманда плачеше за буен огън, но тя предпочиташе да умре от премръзване, отколкото да го признае.

— Да тръгнем към пристанището.

— При едно условие — засмя се Аманда. Забеляза с тайничко потръпване, че той нямаше намерение да пусне ръката й. — Ще ми разкажеш всичко за себе си. Не знам почти нищо за теб.

— Добре. Люк Найт, това е историята на живота ти. Роден в Шепърдс Буш, баща викарий…

— А, това вероятно обяснява обществената ти ангажираност.

— Чувала ли си за по-бедни от църковни мишки хора?

Аманда кимна.

— Църковните мишки са милионери в сравнение със семейството ни. Три по-големи сестри, които трепереха над мен — усмихна се заразително. — Мама също. За щастие имах две преимущества, които ме вкараха в Училището за църковни хористи, тъй че родителите ми поне не се притесняваха за образованието ми. Не искаха да ме пращат в местното държавно училище, но знаеха, че е снобско да го признаят. Затова твърдяха, че там не преподавали английски. Това звучеше по-подходящо и Богоугодно. Пък и аз изглеждах прекрасно в дрехите на църковен хорист, а имах и хубав глас. Трябваше да чуеш изпълнението ми на „О, тез криле гълъбови“. Разбира се, не е същото, откак… хм, възмъжах. Диригентът направо се просълзяваше. Да не говорим, че и бездруго си падаше по малките момчета.

За секунда усмивката в тъмните очи на Люк помръкна, но после продължи весело, като остави Аманда да се чуди дали не й се беше сторило.

— И така станах храненик на ангелите. В началото си изплаках очите, защото мама ми липсваше, но все пак, Бог знае как, успях да науча достатъчно, за да вляза в университета.

— Какво учи там?

— Добре, да свършим с… — усмихна се широко и в кестенявите му очи припламна палавост. — Богословие. Макар да не го показваше, баща ми държеше да го следвам.

— Това са трудни за следване стъпки. Не всеки може да стане викарий.

— А най-малко аз. Знаеш какво казват за децата на викариите… те са или светци, или грешници. Ще те зарадвам с новината, че аз избрах второто.

Бяха стигнали до редиците лющещи се бунгала.

— Хайде да потичаме по плажа.

Люк стисна ръката й. Усещането беше прекрасно. Ръката му бе топла и твърда въпреки страшния студ и вдъхваше усещане за неподозирана сила. В тялото й пропълзя възбуда и за свой ужас чу в главата си гласа на Луиз: „Нали знаеш какво казват за твърдото ръкостискане…“

Леко засрамена от мислите си, тя се съсредоточи върху усилието да не се подхлъзне на мокрия чакъл. Приливът беше настъпил, затова в момента нямаше пясък, само бледосиня вода, която се плискаше в камъчетата.

— Идеално — обяви Люк и се втурна към убежището от прилива, като я повлече след себе си. — Ти, аз, гладкото море и… това — посегна надолу, където свършваше водата, и измъкна бутилка шампанско.

— Как, за Бога?… — започна Аманда. — Ти си я скрил тук!

— Аз, вечният оптимист. Исках да отпразнуваме най-сетне осъществилото се наше запознанство — започна сръчно да вади тапата. — Проклятие, забравих чашите.

— Нищо. Не възразявам да пия от бутилката — успокои го Аманда усмихната, наслаждаваща се твърде много на приключението, за да се тревожи от такива подробности.

— Ето — обади се глас зад тях. Двамата се обърнаха. На чакъла стоеше Роуз Майлс с две чаши в ръка. — Опасявам се, че намерих само две за шампанско. Видях Люк да слага бутилката тук и се сетих за останалото. Щастлив вторник и на двама ви — тръгна си така бързо, както беше дошла.

— Положително си омаял Роуз — възхити се Аманда. — Доскоро тя беше нашият кисел и намусен дърт прилеп.

— Не прибързвай със заключенията. У Роуз има огън и страст.

— А теб те бива да ги надушваш? — запита Аманда.

— Ще ми се да го мисля — за момент Люк спря да се усмихва. — Ти например си способна да захвърлиш всички задръжки, но никой досега не го е забелязал.

Аманда не можеше да разбере какъв дявол бе влязъл в нея. Знаеше само, че животът й е толкова ограничен, толкова претрупан с отговорности, а Люк бе неговата лудешка, безгрижна алтернатива.

— Освен теб.

Наклони се към нея и силно я целуна, мехурчетата на шампанското преминаха от неговата уста в нейната. Целува я толкова дълго, че остана без дъх, но въпреки това не й се искаше да спира. Когато той се отдръпна, тя не можа да повярва, че приключението е реалност — двамата седяха на лейнтънския плаж през януари, и то по време на обедната почивка във вторник.

Люк докосна леко устните й с пръст.

— Да. Знаех си, че съм прав. И, да, знам, че е време да се връщаш. Какво ще правиш след работа?

Едва не отвърна: „Ще приготвям чай и ще гладя, както всяка вечер“, но се спря навреме. Не искаше той да научава колко предсказуем е животът й. Вместо това запита:

— Защо, имаш ли нещо предвид?

— На фестивала ще прожектират невероятен филм. „Ранно лято“ на Озу. Японски е, черно-бял, за двама млади, които отиват на излет да се полюбуват на черешовите цветове и се влюбват — въпреки волята на семействата. Прекрасна метафора за съживяването на нещата, както в природата, така и в душата. Знам, че ще ти хареса.

Сърцето на Аманда се преобърна. Той й говореше за идеи. Признаваше, че всъщност и тя има мозък, и дори я смяташе за способна на дълбока страст. Джайлс никога не беше й говорил за идеи. Джайлс нямаше никакви идеи извън онези как да се грижи за добруването на Джайлс Уелс. Дори Ангъс не беше й говорил за идеи. Аманда бе невероятно поласкана.

— Много ми се ще да дойда. От колко часа е? — мислите й се понесоха към възможността да помоли майката на един приятел на Шон да го прибере от тренировката по футбол.

— От осем и половина. Да те взема ли?

— Не, благодаря — не се чувстваше готова да го представи на Клио и Шон. Предпочиташе да подготви почвата, за да смекчи удара. — Ще се видим там.

Чукнаха се.

— Прожекцията е на Зърнената борса. Може след това да хапнем по нещо.

Тези няколко думи разкриха колко различен бе неговият живот от нейния. Люк можеше да прави каквото си поиска, без да пита никого. Какво блаженство. Но в нейния случай — невъзможно.

— Разбира се, но друга вечер. Може би в събота?

— Е, да, ти имаш деца. Луиз ми каза. Колко са големи?

— Клио е на шестнадесет, а Шон — на десет.

— Не може ли шестнадесетгодишната да се грижи за десетгодишния?

— Обикновено може, но във вторник Клио гостува с преспиване у една приятелка.

Съвсем леко раздразнение просветна в главозамайващите тъмни очи.

— Защо просто не й кажеш?

Осъзна, че Люк няма голям опит с пубертетите. Не му обясни, че държи децата й да го харесат, да не гледат на него като на враг и, че, с оглед на бъдещето, щеше да е по-добре да ги запознае тактично с внезапната си връзка. Но облечено с думи, всичко това щеше да прозвучи прекалено самонадеяно. Все още не беше убедена доколко е сериозен интересът му към нея.

Люк сякаш долови нерешителността й.

— От теб зависи, няма да се бъркам. Друг път ще идем да хапнем, ако успееш да се организираш. Тази вечер ще гледаме само филма. Най-добре тръгвай. И аз имам среща в града. Ще те изпратя.

Беше направо благодарна, че не я целуна пак, особено пред Луиз. Не че не искаше да бъде целувана. Искаше. По възможност навсякъде. И то бавно. Но Люк не беше свикнал с нравите на малките градове. Беше свикнал с Лондон и неговата анонимност. Трябваше да позабави темпото, без той да усети.

Точно когато му каза довиждане, той небрежно запита:

— Между другото кой беше онзи богаташ, с когото се разминахме на вратата? Май изглеждаше доста заинтригуван от теб.

Аманда се престори на равнодушна.

— Това е Ангъс Дей.

— Строителният предприемач? Оня, дето изхвърли всички наематели от жилищата на хълма?

— Да, но… — по причини, които не разбираше напълно, Аманда, сама обвиняваща го в същото, изпита необяснимата нужда да защити Ангъс, но Люк не й даде време.

— Ай, ай, Аманда. Да общуваш със строителни предприемачи? Учудваш ме.

Аманда забеляза, че Луиз ги наблюдава отвътре и раздразнено чука с пръст по часовника си.

— Съжалявам, трябва да бягам. Луиз е в едно от часовниковите си настроения. Ще се видим в осем и половина.

Люк нежно й се усмихна и й прати въздушна целувка.

— Е — запита Луиз, разкъсвана между завистта, че Аманда сияе от свежия въздух и новия мъж, и желанието да научи всичко случило се, — наистина ли бяхте на разходка? И кучешки задник би замръзнал на брега.

— Не само че отидохме на разходка, но беше скрил бутилка шампанско до водата.

— Къде си въобразява, че се намира? Във вторник в Лейнтън или в проклета реклама за моден курорт?

— Просто завиждаш.

— Така е.

— Чакай, има още. Покани ме да излезем довечера. Ще гледаме японски филм!

— Ще те води на оня секси филм? На японската „Кама сутра“? Само дето не мога да си спомня заглавието. Нещо за някакъв коридор.

— „Ай Но Корида“? Не, този е за двама млади, които се влюбват против волята на родителите си.

— А, значи се е запознал с майка ти?

Аманда се усмихна. Не знаеше как майка й ще приеме Люк. Вероятно нямаше да го хареса. Щеше да го нарече интелектуален сноб. Разбира се, освен ако той не решеше да я очарова.

— А поиска да излезем и в събота.

— По дяволите, Аманда. Защо не прескочиш цялото това разтакаване и не му предложиш да се нанесе при теб? Я виж, една двойка се взира в онази картина вече десет минути. Върви да им я продадеш, момиче.

— Хайде, Клио, горе главата! Сигурна съм, че те е харесвал — Джасмин, най-добрата приятелка на Клио, се мъчеше да я утеши. Двете бяха у Джасмин и преговаряха за предстоящия тест или, по-точно — не преговаряха, а за деветнадесети път обсъждаха възможните мотиви на Жил.

Клио седеше на оформения като червени устни стол до леглото на Джасмин. Носеше най-големия и развлечен стар пуловер, който бе успяла да намери, изоставен от баща й. Не искаше никой да се вторачва в гърдите й или да прави забележки за тях. Искаше отново да е безполова и в безопасност.

Проблемът беше, че не бе споделила с Джасмин цялата истина. Нито пък с майка си. Това, което караше Клио наистина да се чувства зле, беше фактът, че се бе поддала на принуда. Още първата вечер, когато излезе с Жил, той се беше опитал да я вкара в леглото си, но тя го отблъсна, като му каза, че е девствена.

— Да не би да се гордееш с това? — смая се Жил. — Повечето момичета на твоята възраст биха се срамували.

Клио се бе изчервила от стеснение. Не се чувстваше готова за това. Беше се случило така внезапно, до вчера момчетата не й обръщаха никакво внимание. Не си бе изработила никаква защита, нямаше и опит. Допреди шест месеца носеше шина на зъбите, беше слаба като върлина, да не говорим, че бе по-висока от повечето момчета, които познаваше. Освен това страдаше от развода на родителите си. Жива опасна зона. За щастие, с изключение на Джасмин, хората я бяха оставили на мира и можеше да се движи наоколо — нещастна, но незабележима. После се появиха гърдите и момчетата изведнъж започнаха да се заглеждат, но Клио си се чувстваше същата.

Ако майка й беше дошла, всичко щеше да е наред. Би могла да поговори с нея за всичко това. Но баща й бе безнадежден. Все пак беше преживяла ваканцията като объркваща смесица от страх, вълнения и изгряващо сексуално осъзнаване. Поне придоби мечтаните скиорски умения — благодарение на индивидуалните грижи от страна на учителя. Два дни преди заминаването й Жил я беше завел на ужасяваща разходка със ски високо в планината, предназначена да я накара да се почувства едновременно уплашена и възбудена, поне тя подозираше така.

Същата нощ Жил бе дошъл в стаята й. Беше й казал, че Гудрун, момичето от Щутгарт, умирала за него, но че той устоял, защото много харесвал Клио. А тя, която открай време мразеше да я принуждават и първа въставаше срещу това в училище, се беше поддала поради някаква причина, която не можеше да проумее.

Не беше казвала това на Джасмин. Нито че мензисът й закъсняваше, въпреки че бяха взели предпазни мерки.

Може пък да беше от полета. Беше чувала, че полетите на дълго разстояние могат да повлияят на цикъла. Въпреки това отчаяно й се искаше да поговори с майка си за това. Чакаше само да я попита, но Аманда в момента бе загубила присъщия си усет. Умът й непрекъснато беше някъде другаде.

— Май трябва да си тръгвам — обяви Клио. Нямаше смисъл, просто не можеше да се съсредоточи.

— Та ние още не сме започнали да учим по английска литература.

Но тази вечер Клио нямаше настроение да преговаря Джейн Остин.

Докато с бавни крачки наближи дома си, беше станало шест, но бе тъмно като полунощ. Видът на къщата — малка, тясна и боядисана в бледорозово, в редица от други с подобни пастелни цветове, винаги я ободряваше. Цялата улица й приличаше на неаполитанския сладолед, който продаваха на ъгъла до училището. Бяха дружелюбни къщи.

Като никога в стаята на майка й светеше.

Веднага щом завъртя ключа в бравата, Аманда, която явно се ослушваше за нея, слезе бързо по стълбите, облечена в пеньоар.

— Клио! Слава Богу! Ще те помоля за една услуга. Сложила съм лазаня във фурната, не се тревожи, не съм я правила аз, купих я от магазина — Клио винаги смяташе готовата лазаня за много по-сполучлива от приготвената от майка й. — Към нея има и салата. Питах се дали не би се погрижила за Шон след тренировката му по футбол. Дали ще можеш да го накараш да си легне навреме?

— Защо? Ти къде ще ходиш? — подозрително запита Клио.

— Отивам на кино — отвърна добродетелно Аманда. — С един приятел.

Клио се ухили.

— Приятел с яркосиньо БМВ ли? — запита закачливо тя.

Беше ред на Аманда да се усмихне.

— Всъщност не. Нов приятел.

На Клио й се струваше, че майка й излъчва светлина. В усмивката и в очите й имаше сияние, а в маниера — лекота, каквато не беше виждала досега. Приличаше на дете, пазещо тайна. Да не говорим за самовглъбеността. Нормалната Аманда щеше да си спомни, че Клио тази вечер трябваше да преговаря у Джасмин, и би я запитала с нежна загриженост в гласа дали всичко е наред и защо се прибира толкова рано. Но тази Аманда очевидно беше забравила въобще, че е трябвало да бъде у Джасмин.

„По дяволите — яростно помисли Клио, — майка ми се държи като пубертетка.“

Толкова за откровените разговори за неприятностите с Жил и закъснелия й цикъл. Майка й беше прекалено заета, за да я изслуша. Е, може би щеше да съжалява за това.

Филмът беше възхитителен. Обичайната филмова диета на Аманда съдържаше приключенски екшъни, избирани от Шон, или леки романтични комедии, каквито харесваше Клио, всички взети под наем от близката видеотека, защото билетите за кино бяха прекалено скъпи. „Ранно лято“ беше както красив за гледане, така и дълбоко затрогващ. Аманда се изуми, че черно-бял филм с надписи, правен преди четиридесет години, може да й допадне повече от модерната холивудска продукция.

— Е, хареса ли ти? — запита Люк, докато вървяха към колата.

— Беше прекрасен, направо фантастичен.

— Какво ще кажеш за символичната връзка между черешовите цветове и връзката им?

Той се интересуваше за мнението й. Аманда осъзна от колко време никой не я беше карал да изразява становище, извън списъците с покупки и училищните календари. Джайлс не би и помислил да потърси гледната й точка за нещо, дори смътно свързано с възприятията на духа. За Джайлс всичко — дори кичът — беше плашещо. Понякога Луиз я питаше какво мисли за някоя картина, но тъй като вкусовете им бяха абсолютно различни, беше спряла да прави дори това.

Беше опияняващо и прекрасно, все едно, че е студентка. Тъй като никога не бе посещавала колеж, Аманда си представяше, че там гъмжи от разгорещени спорове за философия, изкуство и обмяна на интелектуален опит.

— Сигурна ли си за вечерята? А по едно бързо питие?

Аманда не искаше нищо повече от това, да обсъждат филма над чинии с къри, но Клио се беше държала малко странно и трябваше да бъде коректна спрямо децата си. Важно бе да не се настроят против Люк, ако се виждаше твърде често с него. Клио можеше да бъде страшно разрушителна сила, когато си наумеше, а тя нямаше никакво желание дъщеря й да взриви с ядрена ракета евентуалната връзка между нея и Люк.

— Съжалявам. Трябва да се прибирам.

— Е, добре. Защо ли не хлътнах по свободната Луиз, само дето с всичката си свобода не може да стъпи на малкия ти пръст. Предполагам, че ще трябва да се наредя на опашката, някъде след децата ти и котката.

— Преди котката — увери го с усмивка Аманда.

Спря на ъгъла, усети, че тя няма да иска да се сбогува с него под прозорците на къщата си.

— Госпожо Уелс — тихичко рече Люк и стопи вътрешностите й с приканващите си кафяви очи, — вие сте най-прекрасната изненада, която съм чакал от дълго време — притегли я в ръцете си и я целуна, докато почти не я задуши.

Когато я пусна, тя неохотно го отблъсна. Всяка нейна частица трептеше от копнеж. Ако животът й не беше толкова сложен, щеше да го завлече в леглото и никога да не му позволи да си отиде.

— Трябва да тръгвам — нежно каза тя.

— Тази събота. Това достатъчно дълго време ли ще е да се подготвиш? — запита Люк с омекнал, закачлив глас. — В рамките на фестивала има рок концерт. Ще участват доста известни имена. Като организатор случайно имам билети.

— Ще бъде страхотно — беше на езика й да му каже, че Клио ще позеленее от завист, но щеше да прозвучи толкова еснафски.

— Чудесно.

Прати й още една въздушна целувка. Наистина беше най-великолепният мъж, когото беше срещала. Разкъсваше се вътрешно поради желанието животът й да беше по-различен, по-сходен с неговия, по-малко отдаден на домашни и тренировки по футбол, на грижи дали Шон е обядвал и дали Клио е преговаряла достатъчно за тестовете в края на срока.

Когато се прибра, дъщеря й още не беше си легнала, седеше на кухненската маса, ядеше сладолед и гледаше телевизия.

— Мислех, че вече си в леглото — Аманда нежно я млясна по косата.

— Трябва да държа под око майка си. Да се уверя, че се е прибрала жива и здрава — обяви Клио, без да дава признаци, че се кани да си ляга.

— Искаш ли чаша чай? — запита Аманда. Знаеше, че Клио няма навик да виси толкова до късно в кухнята. По това време обикновено спеше, четеше блудкав роман или говореше с приятелката си Джасмин. В кухнята както винаги цареше хаос — по цялата маса бяха пръснати учебници, върху плотовете имаше празни купички от ядки, останали от късните похапвания, а в умивалника киснеха мръсни съдове. Щеше да се разкрещи на Клио, но нещо я спря.

— Всичко наред ли е? — запита престорено небрежно Аманда.

— Всичко е наред — отвърна Клио с лекото негодувание, което проявяваше спрямо любопитството на майка си. — Като се изключат контролните другата седмица.

Значи това беше.

— Убедена съм, че ще ги направиш добре. Учи много.

„Не, няма — искаше да изкрещи Клио, — не и ако съм уплашена до смърт от закъсняващия ми цикъл.“

Аманда с майчинско шесто чувство усети, че може би има още нещо, и се постара да тръгне по тънката, понякога непреодолима преграда между загрижеността и натрапчивостта.

— Сигурна ли си? Ще ми кажеш, ако те тревожи нещо сериозно, нали?

Клио се поколеба. Щеше да бъде огромно облекчение, ако можеше да сподели с майка си.

— Ами аз…

Телефонът зазвъня и прекъсна думите й.

— По дяволите, кой ли е? — каза ядосана Аманда. — Прекалено късно е за баща ти или ВБ.

— Здравей — гласът му беше милващ, подобен на разтопен шоколад — загадъчен, богат и невероятно секси. — Люк е. В леглото съм. Просто звъннах да ти кажа, че прекарах страхотна вечер и че ми се иска да беше тук.

Тя се усмихна напук на себе си.

— Аз също.

— Кажи ми какво правиш в момента — Аманда се зачуди дали той не си фантазира, че тя си събува черните чорапи.

— Ами седя на кухненската маса и разговарям с дъщеря си.

— Аха — тонът му рязко се смени. — Тогава те оставям. Ще се видим скоро.

— Кой беше? — Клио седеше напрегнато, с изправен гръб.

— Един приятел.

— Приятелят, с когото беше на кино?

— Да. Казва се Люк.

Клио сбърчи нос.

— Лигаво име. Звучи като ангел или нещо такова.

Аманда несъзнателно се усмихна.

— Далеч не е такъв.

До този момент Клио не беше чувала такъв тон от страна на майка си, толкова размекнат, безпомощен и секси. Не й се понрави.

— А какво стана с другия? Харесваше ми.

— Той си има приятелка. Та какво казваше?…

Клио извади торбичката с чай, отцеди я в чашата си и я остави на масата.

— Не прави така, дървото се поврежда — въпреки че този навик на Клио я изкарваше от кожата й, Аманда пожела по изключение да беше устояла на желанието да нахока дъщеря си.

— Не се безпокой — напушено обяви Клио. — Лягам си.

Излезе, като тропаше силно с крака.

Аманда въздъхна, удоволствието й от вечерта започна да се топи. Дали нещо важно тревожеше Клио? Може би просто изборът на момента бе лош. Беше време дъщерята да мисли за гаджета, а не майката. И все пак тъкмо Клио беше първата, която я поощри да си намери някого. Може би не беше си направила труда да си представи какъв щеше да стане животът им, ако в него влезеше и някой мъж.

С ъгълчето на окото си Аманда забеляза котката да се промъква в кухнята. Внезапно отчаяно закопняла за нежност, Аманда се наведе, вдигна я и я прегърна. Но котката по изключение беше на друга вълна. Скочи от ръцете на Аманда и започна жално да мяука, като влачеше задните крака и дупето си по покрития с груба теракота под.

— Какво става, миличка? — запита Аманда, докато наблюдаваше това необичайно поведение. И изведнъж разбра.

Котката беше разгонена.

— Лош късмет, пухче — потупа състрадателно мекото й коремче. — Повярвай ми, знам точно как се чувстваш.

Глава 11

— Маамоо! — гласът на Шон проникна в съня на Аманда точно в момента, когато тя и Люк се разхождаха ръка за ръка по дълъг бял плаж към безлюдна маслинова горичка. След секунди щяха да се скрият и да… — Маамооо! Къде са ми очилата за плуване? Трябват ми за днес.

Аманда рязко седна. По дяволите, колко ли беше часът? Скочи от леглото, грабна вчерашните дрехи и се затича към банята, която, разбира се, бе заета от Клио. Редът на Аманда беше минал преди двадесет минути.

Долу цареше пълен хаос. По коридора бяха пръснати учебни помагала, нямаше готови сандвичи за обяд, а котката седеше на кухненската маса и спокойно лочеше мляко от купичката на Шон с овесени ядки.

— Долу! — кресна Аманда и с ръка помете животното, което й хвърли пълен с укор поглед, сякаш казваше: „Щом няма секс, поне ми дай храна!“ — Клио! — повторно извика Аманда, докато мажеше препечена филия и в същото време търсеше ключовете си от къщата.

Погледна семейния организационен календар на стената. Божичко, почти беше забравила — довечера бе неин ред да бъде домакиня на читателската група за обсъждането на „Мъжете са от Марс, жените — от Венера“. Като знаеше мненията на повечето от читателките, сесията вероятно щеше да свърши с „Мъжете са мръсници, жените са силният пол“. Допреди около седмица и тя би се съгласила, но сега познаваше Люк и беше готова да даде на мъжете още една възможност.

Клио най-сетне се появи с извънредно къса пола и огромен пуловер, така че да скрие напълно новопоявилия се бюст. Аманда забеляза, че очите й са зачервени от безсъние.

— Случило ли се е нещо? Изглеждаш, като че ли не си мигнала цяла нощ.

— Може би защото не съм — сряза я недружелюбно Клио.

Шон вдигна очи към небето. Сестра му пак се цупеше. Нима не разбираше, че ако си нацупен през цялото време, хората свикват и спират да обръщат внимание?

— Може да има предменструален синдром — предположи момчето.

— Предменструален синдром ли? — изсъска Клио, отчаяно копнееща наистина това да е причината, защото поне щеше да й гарантира настъпващия цикъл. — Ти пък какво разбираш от синдроми, пикльо?

— Вчера учихме за пубертета. Дойдоха една госпожа от фирма за производство на тампони и един мъж с мазила против акне и ни обясняваха разни неща.

— Безобразие — възмути се Аманда, забравила за момент Клио. — Искаш да кажеш, че в училището идват хора от търговски фирми да ви говорят за пъпки и месечен цикъл?

— По-добре, отколкото да ги чуем от господин Хендерсън. Самият той има пъпки и пърхот. Когато започна да ни обяснява за С-Е-К-С-А, Дъфи го запита правил ли го е някога, а той почервеня като домат и се изпоти, което значи, че не е, според Дъфи. Пък и не би могъл да ни раздаде пликове с мазилата против пъпки, както направи оня човек. Бяха пълни с безплатни мостри — за доказателство измъкна плик с лосиони и кремове.

— Не е ли малко рано за такива неща? — запита Аманда. Беше успяла да си намери ключовете — котката бе легнала върху тях. На дневен ред идваше чантата.

— Пубертетът идва все по-рано и по-рано, така каза господин Хендерсън — Шон се изправи в целия си ръст на десетгодишен хлапак. — Дори има едно момче — обяви величествено той, — което станало баща на десет години.

— О, за Бога! — избухна Клио и удари с юмрук по кухненската маса толкова силно, че котката, която се беше покатерила отново, подскочи във въздуха. — Мамо, наистина трябва да се оплачеш. Не трябва да им пълнят главите с подобни глупости.

— Не са глупости — настоя Шон. — Дамата с тампоните ни показа страхотен експеримент — грабна каната с вода. — Вземаш онова нещо на момичето — започна Шон, сякаш демонстрираше новия футболен удар по топката, който току-що е научил.

— Дамската превръзка — надменно му подсказа Клио.

— Изливаш в нея течността, казаха, че събира до тридесет и пет милилитра на ден. И вижте! — размаха превръзката към тях с ентусиазма на продавач на прахосмукачки от врата на врата. — Гелът в междинния слой я спира. Пипнете.

— Каква гадост! Мамо, трябва да се оплачеш — Клио грабна мократа превръзка и я запрати на пода.

Аманда я вдигна, зачудена дали Шон не беше прав относно сприхавостта на сестра си.

— Клио, какво ти става?

Момичето взе ученическата си чанта.

— И не ме гледай така! — изкрещя тя, докато излизаше на бегом от кухнята. — Нямам предменструален синдром. Де да имах!

Аманда се разтича из кухнята, пътем даде на Шон пари за автобуса и започна да събира нещата, които й бяха нужни за работа. Какво искаше да каже Клио?

По пътя към автобусната спирка дъщеря й омекна.

— Извинявай, мамо. Може би по-късно трябва да поговорим. Сетих се — изведнъж се развесели тя, — защо не повикаш баба да гледа Шон, а ние двете да излезем на пица?

Подобно предложение от страна на Клио беше нечувано и Аманда със свито сърце отвърна:

— Страхотно, но не тази вечер. Ще идва читателската група. Нека го отложим за утре.

— Чудесно! — хубавото личице на Клио помръкна. — Значи къщата ще бъде пълна с харпии мъжемразки, така ли?

— Клио — нежно я смъмри Аманда, — звучиш точно като баща си.

— Е, нищо чудно, че той избяга при Стефани. Тя поне харесва мъжете.

— Най-вече за закуска — промърмори Аманда, като се опита да прикрие колко е наранена. — Хайде, тръгвай или ще закъснееш за училище.

За секунда Аманда се зачуди дали да не отложи сбирката на читателките. Но те бяха осем и вероятно нямаше да успее да се свърже с всички в последния момент. Луиз щеше да я убие, ако прекараше цялата сутрин на телефона.

Аманда тайничко се подсмихна. Дали да им разкаже за Люк? Не, може би не. Беше прекалено рано. По-добре да го запази като своя прекрасна тайна.

Колкото и да се стараеше, нямаше начин да им опише колко е привлекателен. Но би било забавно да опита.

Тъй като всички бяха много заети около Коледа, Рути — неофициалната организаторка на групата, беше наредила да прочетат джобното издание на „Мъжете са от Марс, жените — от Венера“.

— Здрасти! — Рути нахлу вътре, облечена с гащеризон и преливаща от увереност. — Къде да сложа виното?

Обичаят беше всяка да носи по бутилка. Това означаваше и всяка да изпие по бутилка, с изключение на стиснатата Майра, която носеше уж минерална вода, но всички подозираха, че е наточена от чешмата, и на превзетата Симон, която се кълнеше в „Аква Либра“, но си отливаше по някоя и друга чашка вино от бутилките на другите. Макар официално да беше посветена на литературно самообразование, групата имаше най-малко още две функции — отчасти брачна консултация и отчасти повод да „се скатая от проклетия семеен уют“.

— Здравей, народе — обяви Симон и отметна дългата си черна коса, за да открие редицата обици по ушите си. — Май грешно сме разбрали заглавието. Всъщност то е: „Жените са от Марс, мъжете имат пенис“.

Всички се засмяха, с изключение на Ан, която видимо се обърка.

— Но аз мислих… — започна тя.

— Кажи го на себе си и гласно — пошепна Рути.

Тъкмо си сипаха първата чаша вино и седнаха, пристигна Луиз, с подрънкващи гривни и развети шалове.

— Божичко, Луиз — погна я Рути, — приличаш на кръстоска между пончото на Клинт Истуд и селски пролетен панаир.

Луиз криво се усмихна. Изражението й, весело и жизнерадостно, когато беше в добро настроение, можеше да се превърне в маска от гранит, когато се ядосаше.

— Така — излая тя и бързо пое организационната роля на Рути, за голямо нейно раздразнение. — Какво мислим за текста? Наистина ли мъжете и жените са от различни планети?

— От различни галактики, ако питате мен — обади се Джанин.

— Но не са ли всички тези смехотворни обобщения направени без оглед на мъжката индивидуалност? — рече Ан.

— Не — отсече Рути. — Двадесет сравнително щастливи години с Том са ме убедили, че той наистина функционира различно. Както пише в книгата, мъжете се гордеят с практическите си умения да поправят разни неща и ако объркат нещо… бррр! Избухват. Чувстват се в мир със себе си, ако могат да отмятат задачи в списъка с постижения през живота си. Том направо побеснява, като разбере, че не гледам на живота като на поредица от цели.

Аманда слушаше омаяна.

— А как тогава гледаш на живота?

— Като на открита за събития сфера. Ценя момента. Помагам на приятелите си.

— А какво би направила, ако насред порива ти за откритост и спонтанност — запита Аманда — съпругът ти изчезне с някоя, която гони цели с енергия, достатъчна за цяла Англия? Някоя, която се нуждае от мъж, защото иска дете, взема твоя и му ражда близнаци? — Аманда осъзна какъв гняв продължава да изпитва към Стефани, която беше откраднала съпруга й, а сега щеше да накара Клио и Шон да се почувстват изместени.

Всички се засмяха, с изключение на Рути.

— В твоя случай бих се запитала на първо място защо ми е притрябвал точно този мъж. Особено като се вземе предвид, че е абсолютно лайно.

Аманда се шокира и обърка. Рути никога досега не беше изричала на всеослушание подобно определение за Джайлс.

— Защо изглеждаш толкова поразена? Нима ти не го нарече Джайлс Мръсника?

— Защото ме изостави.

— А допреди това е бил идеалният съпруг, така ли?

— Знаеш, че не беше.

— Ти също — настоя Рути. Повишаването на тона й свари Аманда неподготвена. — А интересно е и защо изобщо си го избрала за съпруг.

— Не знаех какъв е. Бях млада. Той беше хубав и решителен.

— Искаш да кажеш, че е вземал решенията вместо теб? В момента, когато си срещнала решителния, което значи тираничния Джайлс, ти си зарязала самостоятелното си мислене и си правила всичко, което той е искал от теб, така ли?

— Рути — прекъсна я Симон, — защо се нахвърляш така на Аманда? Това е сбирка на читателска група, а не шокова терапия.

— Да — настоя Рути, — ама тази книга се опитва да ни накара да преосмислим възгледите си. Аманда обвинява Джайлс за провала на брака си. А аз се опитвам да я накарам да види своята роля в този провал. Искам да кажа, че преди всичко тя е тази, която се е омъжила за него. Той не е просто от Марс, мъжът е от планетата Его. Но Аманда не го е разбрала. Как ще направи преценка за следващия мъж в живота си, ако не се поучи от грешките, които е допуснала?

Луиз, с маниера на вестоносец, който знае, че ще промени хода на пиесата, вметна:

— Е, всъщност тя вече срещна следващия мъж в живота си.

Рути зяпна.

— Кога?

— Преди няколко дни — Аманда се опита да овладее самодоволната си усмивка, но не успя.

— И какъв е той?

— Наистина е прекрасен. Мил, забавен и обича възрастните хора. Направо преобрази Роуз Майлс от злобен дърт прилеп в богиня на тангото. Приятен е, но има и развита социална съвест. Мисли и за другите хора, за разлика от Джайлс, който се интересуваше само от себе си. И не е погълнат от кариерата си като повечето мъже, поне не дотолкова, че да забрави за всичко друго, което предлага животът.

В края на тези хвалебствия Аманда лекичко сви рамене от щастие и изненада. Не беше искала всичко това да се разбере, а по-скоро да крие Люк от погледите на приятелките си, докато връзката им не укрепне.

— Брей — каза Симон.

— Наистина брей — повтори Рути. — И как се казва този символ на алтернативната мъжка добродетел?

— Господин Найт — изписка Луиз, нетърпелива да поеме отново ролята си на главен информатор. — Не долавяте ли символиката? Не господин Райт, а господин Найт.

— А може би господин Найтли? — намигна Симон.

— Винаги съм обичала „Ема“ — вметна Ан.

— Не господин Найтли, а господин Нощен като във всяка нощ. Е, стига.

— Не си ми казала — с лека тъга отбеляза Рути.

— Е, Луиз ни запозна, а аз не исках да се разчува. Още е много рано. Трябва най-напред да го поопозная. Дори Клио и Шон не са го виждали.

— А той знае ли за тях?

— Разбира се, че знае — малко остро отвърна Аманда. — Да не смяташ, че ще му тръсна изневиделица цяло семейство? „А, между другото, да не забравя да ти спомена. Имам две деца.“

— Стига — властно се намеси Луиз. — Дошли сме да обсъждаме книга. Може би трябва за известно време да оставим настрана любовния живот на Аманда. Какво мислите за втора глава?

Но на Аманда не й се говореше. Рути беше наранила чувствата й по въпроса за Джайлс. И все пак защо ли я беше привлякъл толкова властен човек? Дали вината беше само у Джайлс, както обичаше да си мисли?

През следващия час протече едно от най-оживените обсъждания, които бяха правили. Виното се лееше и се наложи Аманда да поукроти шумотевицата.

— Момичета! Момичета! По-тихо, ще събудим Шон!

Забеляза, че Клио си стоеше на сигурно място в стаята, далеч от тълпата вакханки.

Когато стана време да си тръгват, Рути я дръпна настрани.

— Извинявай. Изглеждаше много обидена, когато ти се нахвърлих за Джайлс. Вероятно съм прекалила. Въпросът е, че ти наистина си прекрасен човек, Аманда. Великодушна и забавна, смела и енергична, а и фантастична майка. И въпреки това преглъщаше всички онези гадости от страна на Джайлс. Не бих понесла, ако повториш същата грешка. Заслужаваш някой, който наистина ще те цени — прегърна я с такава обич, че тя не можа да не й прости.

— Не знам защо търпях всичко това. За свое оправдание бих могла да си кажа, че не съм си давала сметка какво се е случвало, но аз знаех. Знаех, че Джайлс винаги ме подценяваше и ме караше да се чувствам виновна за всичко.

— Понякога дребните неща имат не по-малко значение от големите предателства като връзките с други жени.

Аманда посегна към палтото на Рути. Хрумна й, че причината, поради която в началото беше избрала Джайлс, а по-късно се бе примирявала толкова дълго време, дори когато знаеше, че не е щастлива с него, беше страхът й сама да прави избор. Харесваше й неговата увереност. Но в живота уверените хора често биваха тирани. Ликът на Ангъс Дей изплува в мислите й. Той е такъв. Човек, който поема отговорности. Слава Богу, че Люк не е същият.

— А как е малкото име на вълнуващия господин Найт, с когото си се запознала?

— Добре. Ще ти кажа, ако не започнеш да сипеш шеги за рицари в блестящи доспехи. Името му е Люк.

— Люк — повтори Рути. — Люк Найт. Странно. Чувала съм вече това име.

— Вероятно защото организира Лейнтънския фестивал.

— Сигурно — съгласи се Рути и отново прегърна Аманда. Името определено й беше познато. И по някаква причина, която не можа да определи, в съзнанието й звънна камбанка. Но не беше камбанка на радост от съобщението на приятелката й, а на тревога.

Глава 12

Досега денят вървеше с типичното настроение на омраза към понеделниците. Шон беше изгубил футболните си обувки и кутията с обяда; Клио бе намръщена и затворена, а къщата тънеше в пълен следнеделен хаос. Освен това беше закъсняла за работа. Само с пет минути, но те бяха достатъчни да й спечелят гаден поглед от страна на Луиз. После звънна телефонът.

— За теб е — извика Луиз. — Господин Райт.

Аманда гневно я стрелна с очи.

— Какво каза тя? — запита смеещ се глас в слушалката.

— Господин Найт — настоя Аманда и направи гримаса на Луиз. — Каза, че е господин Найт.

— Но аз не се представих — Люк звучеше озадачен.

— Луиз знае всичко. Затова някои хора в Лейнтън я смятат за вещица.

— Просто ти звънях за концерта. Все още ли важи уговорката?

— Твърдо — беше се сетила дори да се обади на майка си да гледа Шон. Да моли Клио да стои при брат си в събота вечер, дори при двойно заплащане, щеше да си насилва късмета.

— Мислиш ли, че и дъщеря ти ще иска билети?

На Аманда й се прииска да обяви безумното си влюбване още в този момент. Подозренията на Рути дали е готов да приеме децата изплуваха в главата й. Колко далеч от истината беше, той вече се грижеше за тях.

— Сигурна съм, че ще умре от радост за билетите. Стига местата да не са до нашите. Не обича да има нещо общо с мен на публични места.

— И защо?

— Смята, че може да я изложа с неуместно майчинско поведение.

— Какъв вид неуместно майчинско поведение?

— Ами например да й кажа „здрасти“.

— Божичко, не знаех, че да имаш деца на тази възраст е като да вървиш през минно поле.

Аманда се въздържа да му отвърне: „Ще се научиш.“

— А момченцето ти? Ще иска ли да дойде и то?

Аманда беше готова да го разцелува. Макар да не бе го споменала пред Рути, лекото раздразнение на Люк по отношение на семейните й задължения я тревожеше и дори й беше напомнило някои от неприятните реакции на Джайлс. Но Джайлс и след милион години не би се сетил да помисли какво биха искали децата, дори неговите собствени.

— Не, благодаря. Майка ми ще дойде. Ще са по-доволни, ако гледат кеч по телевизията. Да наблюдават Скалата в действие, за тях е толкова приятно, колкото и да са заедно.

— Добре тогава. Липсваш ми.

Сърцето й едва не полетя из стаята.

— И ти на мен — изпита внезапен прилив на желание и копнеж да прескочат етапа на опознаването и да разкъсат взаимно дрехите си. — Малко остава.

— За мен съвсем не е малко — лекият намек в гласа му й подейства като гъделичкане.

— Добре, добре — изръмжа Луиз, когато Аманда й подаде слушалката. — Гледай да не се разтопиш и да потечеш по пода на галерията. Значи те покани на концерт? Случва се непрекъснато. Не е нужно да се размазваш така.

— Всъщност се трогнах, защото покани и Клио.

— Дали идеята е добра? Клио изведнъж стана страшно маце.

— Луиз — Аманда поклати глава, сякаш говореше с умствено недоразвит човек. — Клио е само на шестнадесет години.

— На шестнадесет и великолепна — напомни й Луиз.

Аманда сви рамене. Понякога й се струваше, че приятелките й, макар и добронамерени, лансират много странни идеи.

— Хайде да поотложим временно сапунения сериал за семейство Уелс. Би ли занесла вместо мен тези неща в банката? — Луиз връчи на Аманда печалбата от миналата седмица. — А докато си в града, ще влезеш в „Сейфуей“, нали, кафето ни почти свърши. А, и би ли ми взела няколко агнешки котлета? Грохнала съм.

— Но ти живееш до магазина — напомни й Аманда, убедена, че би могла да свърши и нещо по-полезно. — Можеше да купиш поне кафето.

— Наистина бих могла да взема кафето — Луиз й отправи усмивка, която казваше „Тук аз съм шефката, а ти служителката, която трудно би си намерила нова работа на тази възраст.“ — Но не и котлетите.

— Хайде, Клио, ще закъснеем за час! — Джасмин дръпна Клио за ръката. И двете бяха в смрадливата и твърде неприятна дамска тоалетна, но все пак там бе едно от малкото места в училището, където наоколо не се мяркаха момчета. Джасмин заразглежда приятелката си. Напук на развлечените пуловери, които вече почти не сваляше, Клио изглеждаше страхотно — приличаше на една от едва порасналите манекенки с пухкави устни и огромни очи, надничащи изпод гъсти ресници, от кориците на списанията.

Неволно си каза, че не е справедливо. Само допреди няколко месеца Клио не беше по-привлекателна от нея. А сега всички момчета и дори някои от учителите бяха започнали крадешком да й хвърлят погледи.

— Защо носиш тоя ужасен стар пуловер? — запита Джасмин. — Дори да си бременна, толкова рано едва ли ще проличи — и в собствените й уши това прозвуча малко коравосърдечно.

— Защото не мога да понасям хората да ми зяпат циците — отвърна Клио и скръсти ръце на гърдите за двойна подсигуровка.

— Е, не са точно като на Памела Андерсън.

— Напротив, ако си свикнала да си плоска като палачинка.

— Все пак — изтърси Джасмин и тутакси съжали за думите си — не е ли малко късничко да си криеш циците?

Клио се разплака.

— Извинявай, извинявай, аз съм същинска тъпа крава — Джасмин я погали. — Колко ти закъснява?

— Към десет дни.

— Е, не е дошъл краят на света. Направи ли си тест?

Клио вдигна големи насълзени очи към приятелката си.

— Не. Ако не направя теста, все едно нищо не се е случило.

— Каза ли на майка си? Потърси ли съвета й?

— Тя ще откачи. Мисли ме за разумно малко момиче, което ще получи шестици на всички контролни, а няма да се остави да я омайват разни скапани даскали по ски!

Джасмин откъсна малко тоалетна хартия и я подаде на приятелката си да си избърше очите.

— Не знам. Майка ти ми се струва готина. Не е като баща ми, той би ме убил. Щеше да ме затътри в клиниката за аборти, преди да успее да произнесе „непредпазлив секс“. Ами твоят баща? Можеш ли да поговориш с него?

— Вероятно ще реши, че съм го направила, за да не остана по-назад от жена му. Тя ще ражда някакви гадни близнаци.

— По дяволите, бях забравила. Слушай, искаш ли аз да отида да ти купя тест? Ще го направим заедно. Поне ще спреш да се мъчиш така.

Клио още по-здраво скръсти ръце.

— Или ще започна.

Чуваха крясъците и кикота на съучениците си пред вратата. Момчетата бяха откраднали тетрадката на едно момиче и сега то ги гонеше със смях.

— Трябва да направиш нещо.

— Защо? Мисля, че да скрия главата си в пясъка не е лоша идея.

— Като се изключи фактът, че докато главата ти е в пясъка, тялото ти ще става все по-голямо и по-голямо.

— Добре тогава. Купи теста, а следващата събота или неделя ще дойда у вас да го направя — Клио вдигна огромната раница, пълна с учебници. Започна да рови и да търси портмонето си. В задната му част, зад снимката на майка й, баща й и Шон, направена на Коледа преди няколко години, когато семейството още беше заедно, бе скрита кризисната й десетачка. — Пестях за сутиен с подплънки, но вече няма да ми трябва. Смешно, ако не ми бяха пораснали цици така изведнъж, Жил сигурно нямаше да ме забележи.

— Но той те е забелязал, момиче, в това няма съмнение.

— Взе ли си лекарството? — Ангъс Дей внимателно изправи майка си, докато бухваше възглавниците и подпъхваше одеялото й.

— Да, за нещастие. С вкус на малини. Защо трябва да е точно на малини? Мразя ги.

— Може да са шотландски малини.

Изобел се подсмихна. Напомни на Ангъс изтощен турист, който си налага да преодолее още един хълм.

— Може и така да е.

Струваше му се, че напоследък болестта на Изобел набира скорост. Задъхваше се и непрекъснато беше отпаднала. Но имаше едно нещо, което му беше заявила съвсем ясно — когато дойдеше краят, не искаше да умре в някаква неприветлива болница. Искаше да умре у дома. Той само се надяваше, че когато моментът настъпи, щеше да съумее да удържи обещанието си.

— Има нещо, което ще ме развесели. Онези дървени птици, които ми обеща.

Ангъс шеговито козирува. Може да беше смущаващо и за двамата, но трябваше да поговори с Аманда Уелс.

— Ще се видим по-късно — целуна нежно майка си. — И не забравяй лекарството.

— Не се тревожи. Госпожа Нортъм ще ми го натика в гърлото, ако упорствам.

Имаше достатъчно време да се отбие в галерията и да попита за птиците, преди срещата с наемателите за окончателната уговорка за откриването на обновения квартал.

За негово дълбоко разочарование Аманда я нямаше.

— Само прескочи до банката — обясни Луиз.

— Тогава ще я почакам — отвърна Ангъс.

— И до магазина.

— Е, може да я потърся по-късно.

— Не мога ли аз да ти помогна? — Луиз направи гласа си колкото можеше по-дрезгав и съблазнителен. В резултат се получи нещо като джаз певица с бронхит.

— Работата е…

Вратата зад гърба им се отвори и звънчето издрънка.

— Здравей, Ангъс.

Беше Аманда с покупките. В магазина бе приключила удивително бързо, а по изключение в банката нямаше опашка.

— Чудесно — Луиз беше готова да срита Аманда за ненавременната й поява и заради топлотата в гласа на Ангъс, когато я видя.

— Съжалявам, ако ставам досаден — рече той, — но наистина ми трябва още една дървена птица. Веднага. Иначе ме грози опасност.

— Добре — нещо в тона му подсказа на Аманда, че не става въпрос за обикновена покупка на подарък, нито за необузданата лудост на шантав колекционер. — Щом е толкова важно, защо не отидем сега? — пренебрегна неодобрителния поглед на Луиз. — Тъкмо съм в обедна почивка.

— Ще ти бъда безкрайно благодарен.

— Гледайте да свършите до два часа — обяви Луиз. — Следобед очаквам наплив.

Ангъс и Аманда не посмяха да се погледнат. Галерията беше съвсем празна.

Колата му беше паркирана точно отпред.

— Спуснал съм покрива — усмихна се той, — за да не се оглеждам във витрините.

Аманда се изчерви, докато влизаше в автомобила. Не знаеше, че Ангъс беше чул тази нейна забележка.

— Майка ми много се смя, като й казах — продължи да я дразни той. — Каза, че й напомняш за самата нея.

Аманда бе изненадана и странно трогната, че бе говорил на майка си за нея. Беше забравила и колко уютна и предразполагаща е обстановката в колата му и се зачуди дали и той мисли за вечерта срещу Нова година. Беше се държала безобразно.

— Майка ти е невероятна — Аманда се насили да спре да мисли за онази вечер. — Всъщност направи ми впечатление още когато те накара да платиш за щетите, които аз нанесох на колата ти.

— Винаги взема страната на по-беззащитния. Може би защото самата тя е водила тежък живот — без малко да сподели за болестта на Изобел и за това, че дървените птици бяха единственото, което наистина значеше нещо за нея, но майка му беше толкова горда и затворена. Мразеше да я съжаляват точно толкова, колкото мразеше и ония, които се оплакват. От гледна точка на Изобел, колкото по-малко хора знаеха, че умира, толкова по-добре. Може би това също беше израз на калвинистките й идеи, но Изобел Дей вярваше, че смъртта е нещо единствено между нея и Бог и, естествено, не искаше да го споделя с разни почти непознати люде, които се интересуваха само защото самите те искаха да живеят.

Вече излизаха извън Лейнтън, когато Аманда се сети, че не е взела адреса на скулпторката. Спомни си, че Наташа живее някъде на пътя извън града, отвъд пристанището. Но когато стигнаха там, веднага позна мястото. Апартаментът беше партерен в къща, разположена на няколко пресечки от пристанището. Бе сграда от червени тухли с олющена мазилка и въобще не приличаше на дом на творец.

— Трябваше да се обадим предварително — каза Аманда, след като за трети път натисна звънеца.

Тъкмо щяха да тръгват, когато Наташа, облечена в синя престилка с невероятния надпис „Майстор готвач“ на гърдите, отвори вратата.

Позна веднага Аманда.

— О, здрасти. Извинявай за надписа, но не произвеждат с „Майстор-скулптор“ — поведе ги през скромна, но уютна дневна към пристройка отзад. — Моето студио! — направи кръг с ръка, за да покаже голямата, подобна на веранда стая с олющена боя по стените и запотени прозорци. — Не е кой знае какво — махна към дневната, където телевизорът беше включен, — но поне мога да гледам предаването на Джери Спрингън, докато работя.

— Това е Ангъс Дей — представи го Аманда. — Той е твой сериозен почитател.

Ангъс се канеше да отбележи, че всъщност майка му е почитателката, но не искаше да обиди Наташа.

— Купих две ваши чапли.

— Хубави са, нали? — Наташа възхитено се усмихна.

— Ангъс се чудеше дали нямаш още нещо. Казах му за гнездящите чайки, които ми показа.

— Опасявам се, че вече ги няма.

Аманда изпита остро разочарование. Не беше осъзнала колко й се искаше Ангъс да купи красивите птици.

— Подарих ги. Реших, че така ще е най-добре, след като не успях да ги продам. Напоследък повече рисувам — посочи зад себе си към парченцата рециклирано дърво, които ограждаха ярко оцветени тропически риби.

— Приказни са — ентусиазира се Аманда. — Ангъс, не смяташ ли, че са страхотни?

— Да, но искам дърворезба.

— Само това е — Наташа взе още незавършена дървена птица, дълга около метър, големите й криле тъкмо изникваха от къс дърво, сякаш се раждаха пред очите им. Излъчваше някаква чиста простота, която Ангъс веднага разбра, че ще допадне на Изобел.

— Това е лебед. През лятото живеят в блатата.

— Прекрасен е — той го взе в ръце и погали гладката му повърхност. — Почти в стил „Шейкър“[1]. Тя ще го хареса.

Аманда изпита познатото и все пак напълно ирационално бодване на завист към бъдещата собственичка на лебеда.

Наташа засия от похвалата.

— Обожавам стила „Шейкър“. Последователите му използват само най-чисти и ясни линии. И всичко си има някакво приложение, не служи единствено за украса.

— За колко време ще можете да го довършите?

— Няколко дни ще ми стигнат. Ще ви го доставя, ако ми дадете адреса си.

Ангъс изглеждаше на седмото небе.

— Ще бъде чудесно. Знам, че страшно ще й допадне.

Аманда скришом го наблюдаваше. Колко ли е прекрасно да имаш някой, който иска да те направи щастлива, както Ангъс го искаше сега. И все пак колко ли значи всичко това, след като си позволяваше да флиртува с Аманда и Наташа, докато купуваше подаръка? Може пък подаръците да бяха някакво извинение. Докато повечето мамещи любовници носеха цветя, когато се връщаха от леглото на друга жена, Ангъс Дей купуваше дървени птици стил „Шейкър“.

Слава Богу, че Люк бе толкова открит. С Люк поне можеше да е сигурна, че каквото вижда, това и ще получи. Усмихна се на себе си. На всичко отгоре бе пристигнал с препоръки.

— Изглеждаш щастлива — думите на Ангъс я извадиха от унеса й, докато караха обратно към града.

— Да. Да, щастлива съм.

— Вече не даваш обяви по вестниците, а?

Тя се вцепени, а Ангъс забеляза смущението й и понечи да си прехапе езика.

— Да, в момента не давам — смотолеви тя.

— Срещаш ли се с мъжа, който дойде в галерията? — гласът му бе почти обвиняващ. — Изглежда много чаровен.

Аманда застина. Чаровен бе единственото качество, което не искаше да открие у Люк.

— Не е чаровен. Открит. Внимателен. Сърдечен.

— Същински ангел.

„Но не и като онзи — продължи мислено Ангъс, — когото срещнах пред галерията.“ Би използвал други думи да опише характера му. Но защо? Той въобще не го познаваше. Вслушваше се само в интуицията си. Ала трябваше да признае, че интуицията му, макар обикновено да беше доста точна, в този случай бе силно предубедена.

Наташа удържа на думата си. На следващия ден пристигна в службата на Ангъс с лебеда.

— Благодаря много — той внимателно прибра птицата в колата и реши веднага да я занесе на Изобел. — Не знаете какво ще означава това за нея.

— И за мен. Чувствам се прекрасно, когато ме ценят.

Беше по средата на пътя към къщата на майка си, когато се сети, че бе обещал да се отбие при Лади заради някаква криза, възникнала в „Истклиф“.

Лади го чакаше на паркинга в задната част на квартала, неизменната плетена шапка с кръста на свети Андрей на челото бе нахлупена ниско над веждите му. Беше толкова студено, че влезе в колата на Ангъс да поговорят.

— Внимавай! — Ангъс премести лебеда, преди Лади да седне отгоре му.

— Сега пък купуваме лебеди. Надявам се, че не са за тия проклети апартаменти. На тях повече ще им подхождат патки, а не лебеди.

— Това, Лади, е произведение на изкуството.

— И колко те обръснаха за него? Дори не прилича на истински. В центъра, в магазина „Всичко за лира“ има много по-хубави — от гипс, с жълти човчици.

Ангъс се замисли дали да не обясни на Лади принципите на работа с дърво в стил „Шейкър“, но мъдро реши да премълчи.

— Ако питаш мен, прилича на детска играчка — добави Лади.

— Но не е. Всъщност е за майка ми.

— Майка ти е разумна шотландка. Не би искала да си трошиш парите за такива неща.

— За твое сведение тя ме накара да го купя.

— Тогава и тя е превъртяла като теб. Още прахосани пари. Също като тоя налудничав проект — посочи обновените блокове наоколо, които приветливо грееха на зимното слънце.

— Винаги можеш да отидеш да работиш другаде. Бил Нийл от „Годхил“ ще те лапне веднага — „Годхил“ беше единствената им сериозна конкуренция в областта на строителното предприемачество, а Бил Нийл имаше ум като бръснач. И беше самата истина, че веднага би назначил Лади — технически ръководители на строежи като него бяха рядкост.

— Брей — Лади внезапно се ухили, — нали съм тук да те наглеждам, без мен ще започнеш да предлагаш апартаменти с джакузи на общинските наематели и да строиш мезонети за бездомните.

Ангъс се засмя на това, колко добре го познаваше Лади.

— Сега като го спомена, се сетих, че в града има една недостроена къща, която съветът би искал да подновя…

— Ето, видя ли! — Лади направо се задави.

— Шегувам се — засмя се Ангъс. — Всъщност ще е по-добре да се върна към печелившите проекти.

— Благодаря ти, Боже, че най-сетне получи просветление.

— За човек от народа би станал прекрасен капиталист.

— Ще приема това като комплимент. А сега за тия наематели, дето се връщат. Жената от номер двайсет и едно казва, че си й обещал розова баня. Щях да й отговоря: „Слушай, госпожо, никой, дори и най-безумният предприемач, не би позволил на хората да избират цвета на баните си“, но после се сетих, че говорим за теб…

След като привърши разговора си с Лади, Ангъс установи, че разполага само с половин час да занесе лебеда на майка си преди следващата си среща. Надяваше се тя да го оцени по-високо от Лади.

И не остана разочарован.

— Ангъс, прекрасен е! — възкликна Изобел, когато той й го показа. — Тази художничка има истинско усещане за живия свят. Сложи го там, на полицата над камината. Така! Колко е красив! Мога да седя тук и да си представям, че съм се върнала на Хебридите.

— А аз си мислех, че си любителка на градовете, която намира покоя и тишината влудяващи.

Изобел му се усмихна с любов.

— Така е. И съвсем скоро ще имам повече покой и тишина, отколкото бих искала — взе ръката му. — Когато си отида, ще можеш да гледаш лебеда и да мислиш за мен. Надявам се, че ще го почувствам.

— За Бога, маме — Ангъс се опита да прикрие чувствата си с деловитост. — Не бъди такава песимистка.

Изобел се усмихна.

— Каква е разликата между оптимист, песимист и реалист?

— Не знам.

— Песимистът казва, че чашата е полупразна, оптимистът — че е полупълна, а реалистът: „Долейте уиски.“ Така че защо не ми налееш малко „Макалан“?

— С удоволствие.

— Дойде ли твоята Аманда да избирате заедно?

Ангъс вдигна вежда.

— Аманда не е моя, но да, дойде.

— И защо Аманда да не е твоя? Ти много я харесваш.

— Закъснях. Друг се добра пръв до нея.

— И наричаш мен пораженка? Как постъпваш, ако някой от конкурентите в бизнеса ти отмъкне някоя сделка?

Ангъс се засмя.

— Търся обходен път.

Изобел допи уискито си, внезапно изтощението й силно пролича.

— Именно.

— Изглеждаш много добре — каза Хелън на дъщеря си. Комплиментите от страна на Хелън бяха такава рядкост, че Аманда се погледна в огледалото. Всъщност наистина изглеждаше добре. Косата й блестеше (и как не, беше взела от австралийския шампоан на Клио, вместо да използва своя, купен от супермаркета), очите й блестяха от вълнение и дори краката й изглеждаха тънки, защото беше нахлузила чехли с токчета като игли, които бе съчетала с младежка поличка от каталога „Боден“.

— Леле, мамо — възкликна Шон, вдигайки поглед от футболната игра на ФИФА. — Чак не приличаш на майка — Аманда реши, че това е комплимент. — Мога ли да гледам записа на „Дракони“, като излезеш?

Аманда коленичи до него и прошепна:

— Мисля, че баба ти изгаря от нетърпение да гледа кеча. Тя няма кабелна телевизия. Само внимавай да не се развълнува прекалено.

— Добре — Шон явно приемаше сериозно отговорностите си. — А какво да направя, ако все пак се развълнува прекалено?

— Кажи й, че ако не се държи подобаващо за възрастта си, ще изключиш телевизора.

— Но, мамо — съвсем основателно възрази Шон, — тя и без това не се държи подобаващо за възрастта си.

Звънецът на вратата изправи Аманда на крака, но Клио тичешком изтропа по стълбите.

Появи се след секунда, изчервена като домат, а на крачка зад нея вървеше Люк.

— Съжалявам — смотолеви тя, — помислих, че е приятелката ми Джасмин.

— И аз съжалявам, че те разочаровах — усмивката на Люк разтапяше сърцето. — Казвам се Люк. А ти трябва да си Клио — протегна ръка, но Клио остана с плътно скръстени пред гърдите ръце — жест, към който напоследък непрекъснато прибягваше.

— Здрасти.

— Здравей, Люк — Аманда отново се впечатли от небрежната му грация и от естествеността на усмивката му. Нищо чудно, че Роуз Майлс бе разцъфнала след осемдесетгодишно женско упорство по отношение на мъжкия пол. Той бе неустоим. — Люк, това е майка ми Хелън.

Люк пое ръката на Хелън.

— Сега разбирам от кого си наследила тази красота.

— Всъщност — намеси се нахално Клио — мама винаги е казвала, че прилича на баща си.

Люк лениво повдигна вежда.

— Тогава приликата е в изискаността, която притежават и двете.

Хелън направо замърка като огромна карамелено-рижава котка.

Но Аманда се почувства на страната на Клио. Трябваше ли Люк да бъде толкова преднамерено чаровен? Тъкмо щеше да каже нещо остро, когато Шон я изпревари.

— От кой отбор си? — запита той, като взе своята „Енциклопедия на най-великите футболни отбори“.

— Опасявам се, че не съм голям запалянко.

Шон го изгледа с отвращение и реши да го остави в карамелените нокти на баба си. Така му се падаше.

— Аманда ми каза, че сте неповторим в балните танци — Хелън потупа подканващо мястото до себе си.

— Умея само тангото. Живях малко в Аржентина. Но полката ми е лишена от скокливост, а самбата ми — от блясък.

— Съмнявам се. Аманда ми каза, че сте възвърнали грацията на Роуз Майлс, стига някога да е имала такава, и всичко това благодарение на тангото.

— Тангото има могъщо въздействие. Любов, измама, предателство, изневяра.

— Звучи като в сериала „Жителите на Ист Енд“ — обади се Клио.

— Звучи досадно — добави Шон.

— Трябва да тръгваме — напомни Аманда. — Тук ли ще останеш тази вечер? — обърна се тя към Клио. — Мислех, че не можеш да дойдеш на концерта, защото имаш ангажимент.

— Така е — Клио се изчерви, защото се сети за теста за бременност, който смяташе да направи същата вечер с помощта на Джасмин. — Отивам у Джасмин. Майка й ще дойде да ме вземе всеки момент.

— Да — отвърна хапливо Аманда, — разбирам, че това е много по-интересно от концерта.

— О, мамо! — Клио се изчерви от обзелото я озлобление. — Престани най-сетне. Не съм длъжна да ходя по тъпи концерти само защото новият ти приятел иска да ме впечатли с щедростта си.

— Всъщност билетите са безплатни. Люк организира фестивала.

— Тогава няма да възразиш, ако не ги използваме, нали?

— Клио — смъмри я Аманда, — не е нужно да бъдеш толкова груба.

— Хайде, вие двамата тръгвайте — Хелън се опитваше да изглади нещата. — Клио ще се оправи — гледката как Хелън пърха около Люк беше ужасяваща. — Може би някой път ще ме изведете да танцуваме танго? — запита кокетно тя.

— Може би — обеща Люк и й целуна ръка.

Докато вървяха по улицата, загърнати в дрехите си заради януарския вятър, една мисъл хрумна на Аманда. За първи път, откак се помнеше, майка й сякаш одобряваше неин приятел.

Тук имаше нещо гнило.

[1] Shaker (англ.) — класически стил, отличаващ се с простота, красива изработка и практичност. Дизайнът на мебелите е освободен от ненужни детайли, линиите са изчистени, конструкциите — семпли. Б.р. ↑

Глава 13

Концертът беше прекрасен. Аманда почти очакваше да е единствената надхвърлила тридесетте посетителка сред море от младежи, но залата беше претъпкана с хора на всякаква възраст. Известната ирландска група, която оглавяваше афиша, изсвири смесица от съвременните си най-успешни песни и тъжни традиционни балади, някои от които бяха толкова вълнуващи, че Аманда тихичко се разхлипа в кърпичката си. И не можа да повярва, когато обявиха, че като изненада през втората част към тях ще се присъедини Бан Макгафри, един от любимците на Аманда.

— По дяволите! — неволно се изпусна Аманда. — Та аз имам всичките му албуми още от „Дни на планетата“.

— Аха! — подразни я Люк, докато вървяха по пустия бряг, след като концертът бе свършил подир четвъртия бис. — Тайна почитателка на Макгафри, а?

Аманда все още тайничко се пощипваше, за да се убеди, че наистина е гледала Бан, своя герой, на живо в Лейнтън.

Люк внезапно я взе в прегръдките си и започна да танцува с нея на алеята, запял най-известната песен на Бан Макгафри с поразителна дарба на имитатор.

— Господи — прошепна Аманда, наслаждаваща се на усещането от близостта му, — ти си можел и да пееш!

Осъзнаваше факта, че ги наблюдават различни почтени лейнтънци, извели кучетата си на разходка, но разбра, че пет пари не дава.

— Горе-долу — Люк сви рамене с преувеличена скромност. — Но ти не знаеш много неща за мен — спря под светлината на уличната лампа. — А аз не знам много неща за теб — загледа я втренчено, внезапно сериозен, сякаш можеше да проникне в тайните на душата й само като я гледаше в очите. — Везни — обяви той.

Аманда стреснато се засмя. Наистина беше зодия Везни.

— Надничал си в шофьорската ми книжка! Не вярваш на тия глупости, нали?

— Добре, признавам, че надникнах. Но да, вярвам, аз съм Скорпион — самоуверен, властен, сексапилен… затова трябва да вярвам — тръгнаха пак, ръката му я обвиваше. До тях луната очертаваше бяла пътека на оптимизъм към тъмната линия на хоризонта. — Слушай, хайде да направим патентования тест на Люк Найт за сходство на характерите, гарантирам, че няма да ни каже нищо, но поне ще е забавно. Първи въпрос. Любима книга?

— „Далеч от шумната тълпа“ от Томас Харди.

— Хммм. Значи се идентифицираш със самовлюбена кокетка, която си играе с чувствата на добър и почтен мъж, а се оставя да бъде прелъстена от неверен, но секси тип, а?

— Не бих го формулирала така — възпротиви се Аманда.

— Любим филм?

— „Не гледай сега“.

— Мрачни събития в есенна Венеция, с една от най-еротичните сцени в историята на киното. Мисля, че тук долавям определена картина.

Аманда се засмя, харесваше й флиртът в играта.

— Любим певец? Е, за един от тях вече знаем. Виден ирландски певец и пияница. Любима сексуална поза?

Аманда прехапа устни.

— Не, може би ще се спрем на това по-късно. Любима картина?

— Всичко от Матис.

— Аха. Ярки цветове, стил, но и малко еснафско.

— Как смееш! — сгълча го Аманда, точно когато Люк отново я притегли в обятията си и силно я целуна по устните. Аманда усети, че тялото й отвръща, въпреки студената нощ и неудобството четиридесет и една годишна майка на две деца да се натиска край брега.

Когато Люк плъзна едната си ръка под сакото й, тя забрави всичко — къде са, възможността Роуз, Бети или някой друг почтен местен жител всеки момент да мине край тях, дори факта, че поради силния студ краката й на тънките токчета бяха изгубили чувствителността си.

— Ей — най-сетне каза тя, докато все още можеше да говори разумно. — Не ми каза за своите любимци.

— Чехов. „Казабланка“. Жак Брел. Хокни, нищо, че го провъзгласяват за опора на поп арта. А сега — опита се да я целуне отново, но тя се отдръпна със смях, — докъде бяхме стигнали?

— От всичко това не можах да разбера какъв си всъщност.

— Може би ще трябва да се поровиш по-дълбоко — той взе ръката й и я плъзна надолу по тялото си.

— За мен ще е удоволствие, но мама ме е учила да не го правя на първа среща. Особено на обществено място и под пронизващ вятър.

— Това не е първата ни среща. Пък и имам чувството, че те познавам от седмици, от месеци, от времето, когато дори не се познавахме.

— Ухажване в астрален план? Все пак — тя внезапно потрепери — тук е направо убийствен студ.

Люк дяволито се усмихна.

— Тогава ще е най-добре да те изпратя до вас.

Вървяха бързо, отчасти заради студа, но и защото Аманда чувстваше, че й трябва време да помисли. В онзи миг под уличната лампа бе изпитала по-голяма възбуда, отколкото си спомняше от години. В ума й изплува друго лице, маскирано като шейх, с очертани с въглен стоманеносиви очи. Добре де, беше се почувствала възбудена и с Ангъс, но онова положително щеше да бъде катастрофална връзка за една нощ. По изключение изпита благодарност към бившия си съпруг за намесата му в живота й.

— Искаш ли да влезеш? — запита тя, като стигнаха до къщата. — Опасявам се, че майка ми е тук, а и Клио може да се е върнала.

Люк изглеждаше, като че ли се кани да откаже, но изведнъж прие.

— Здравей, мамо — поздрави Аманда. — Всичко наред ли е?

Хелън гледаше „Сексът и градът“.

— Този филм е безобразен — обяви тя, след като ги поздрави. — Поразена съм, че не са го забранили. По кой канал върви? Ще пиша, да се оплача.

— По четвърти канал — отвърна Аманда, която много добре познаваше майка си. — Не се тревожи, хващаш го.

Хелън се изпъчи с огромно достойнство.

— Ще гледам да не забравя да им се обадя, да се оплача. Добре ли прекарахте?

Аманда забеляза, че половината дневна е необичайно подредена. Хелън вероятно беше решила, че не може да понесе хаоса, и бе започнала да разтребва, но бе спряла изведнъж, сигурно след започването на филма. Изправена пред дилемата да рови под възглавниците на канапето и да търси изгубени предмети или да гледа „Сексът и градът“, не беше се колебала дълго.

— Шон добре ли е?

— Чудесно. Прекара по-голямата част от вечерта в съставяне на някаква нещастна футболна лига.

По стълбите се чу тътен и се яви Шон в раирания червено-черен халат на „Манчестър Юнайтед“.

— Здрасти, мамо! Направих страхотна диаграма на пропуснатите от Бартез голове, сравнени със спасените през целия сезон.

— Браво. Това звучи доста сложно.

— Отне ми часове. Искаш ли да я видиш?

Аманда усети, че й се вие свят.

— Благодаря, миличък, но не точно сега. Утре сутринта.

Шон знаеше, че номерът му няма да мине, но направи последен опит.

— Сигурен ли си, че не харесваш футбола, Люк? — запита с надежда той.

— Не си падам много — Люк се ухили с момчешката си усмивка. — Така и не можах да схвана правилото за засадата.

— Ще ти го обясня, ако искаш — любезно предложи Шон.

— Може би друг път. Време е да си лягаш.

— Още преди часове беше време — злобно вметна Хелън. — Ако Аманда беше научила тези деца на поне малко дисциплина, той отдавна щеше да е в кревата. Между другото Клио още не се е прибрала. Трябва да внимаваш с това момиче. Държи се много особено.

— Как така? — Аманда не искаше да обсъжда проблемите на Клио пред Люк, но беше толкова разтревожена за дъщеря си, че не можа да се сдържи.

— Потънала е в меланхолия като същинска Офелия. Не пожела да вечеря. Едва процеди няколко думи. Продължава да носи онзи пуловер, дето прилича на огромна торба за прахосмукачка. Ако питаш мен, не е същата, откак се върна от онази скиорска ваканция. Както и да е, време е да се прибирам — изгледа Люк със закачливи пламъчета в очите. — Искате ли да ви закарам, Люк?

— Не, благодаря — отвърна Люк с радваща липса на колебание. — Обичам да вървя пеш.

— Няма ли да ми предложиш чаша кафе? — запита той, след като Хелън си тръгна.

Аманда напълни с кафе цедката на италианската си кафеварка и завинти капака.

Люк я последва в кухнята и я притисна в плота, от очите му бликаше смесица от смях и обещание. Взе ръката й и я целуна по нежната кожа от вътрешната страна на китката.

Аманда потрепери.

Той я притегли в прегръдките си.

Никой от двамата не забеляза кога входната врата се затръшна, а в същия миг изкипя кафеварката.

— По дяволите, каква е тая воня? — запита Клио, когато двамата отскочиха един от друг. Пресегна се и изключи газовия котлон. — Следващия път, като решите да се натискате, не забравяйте да изключите газта. Ще избиете всички ни.

Обърна се и тичешком се качи горе.

— Извинявай. Майка ми е права, напоследък се държи доста особено.

— От друга страна, може и да не е особено. Сигурно не е приятно да завариш майка си… как го каза тя… да се натиска, особено на нейните години — за секунда млъкна. — Тя има ли си приятел?

— Всъщност не. Никога не се е интересувала от момчета. Винаги е изглеждала някак недоразвита в сравнение с връстниците си — внезапно млъкна. Не беше сигурна, че е редно да обсъжда Клио по такъв интимен начин. Но трябваше да поговори с някого. — А после, докато беше на ски, изведнъж открила, че се променя и че мъжете и момчетата започват да я заглеждат.

— И харесва ли й?

— Не, мисля, че не й харесва.

— Хайде де.

— Наистина мрази да я заглеждат по сексуален начин. С изключение на едно момче. Млад французин, учител по ски. Май наистина го е харесала. Но останах с впечатлението, че за него е била просто бройка. Зарязал я заради някаква германка с богат баща.

— Навсякъде едно и също. Бедното дете. Толкова е хубава.

— Да — Аманда се усмихна с внезапна гордост. — Всъщност е направо великолепна, стига само да го съзнаваше.

Люк, изглежда, усети, че са прекарали доста време в обсъждане на Клио.

— Значи се е метнала на майка си.

Аманда се протегна, внезапно усетила умората от деня, от непрестанните тревоги. Прииска й се животът й да не бе толкова сложен и да можеше да си легне с Люк, както правеха другите хора. Целуна го лекичко по устните.

— Май е време да тръгваш.

— Добре. Разбирам кога не съм желан.

— Стига си проси комплименти — избута го нежно към вратата и спря за една последна целувка.

След като си отиде, тя угаси лампите долу и се качи да види Клио. Почука тихичко на вратата й. Стаята на дъщеря й обикновено беше забранена зона — факт, удостоверен от огромния червено-черен надпис, който сама беше направила и залепила на вратата „Не влизай“.

Към центъра на надписа сочеше стрелка, а там бяха добавени думите „Важи най-вече за мама“.

Тази стая беше неизменен повод за разправии между тях. Аманда направо превърташе от навика на момичето да хвърля дрехите си по пода, под леглото, зад пердетата и въобще навсякъде, освен в гардероба или чекмеджетата. Писалището, където би трябвало да си приготвя уроците и особено да преговаря за тестовете, беше отрупано с гримове, младежки списания, компактдискове, извадени от кутиите, и обвивки от шоколад. Последното доказателство за обитаването й от тийнейджърка беше задушливата воня на непрани дрехи и чорапи от тренировки, която блъсна Аманда, щом отвори вратата.

— Клио! Клио, миличка. Мога ли да вляза? — Аманда знаеше, че трябва да се скара на дъщеря си за грубото й избухване долу, но някакъв инстинкт я накара да се въздържи. Клио вече си беше легнала, бе се завила така, че се виждаше само върхът на главата й. Беше гушнала дърпащата се котка, която мяукаше в знак на протест, демонстрираща пълната липса на съчувствие, характерна за котките. На възглавницата до Клио лежеше розовият заек, който се пазеше от бебешката й възраст и който обикновено се търкаляше забравен и изоставен на един рафт върху книгите.

Аманда седна на леглото.

— Клио, миличка, всичко наред ли е?

В отговор дочу изхлипване.

Моментално почувства вина да не би това да се дължи на появата на Люк в живота й, посегна и погали дъщеря си по главата.

— Клио, детето ми, какво има? — Хелън имаше право, Клио се беше променила, откак се върна от пътуването. — Нещо свързано с Жил ли?

При споменаването на Жил Клио седна, лицето й беше набраздено от сълзи и се хвърли в прегръдките на Аманда, като смачка негодуващата котка.

— О, мамо, каква глупачка бях! Всъщност изобщо не исках да спя с него, но той се държа ужасно с мен, нарече ме тъпа малка девственица и каза, че повечето момичета на моята възраст биха се срамували дори да признаят, че още не са лягали с момче.

Студена, разяждаща ярост към арогантния младеж обзе Аманда, заедно с още по-силната ярост към бившия й съпруг, че не бе усетил какво става под носа му и дори бе стигнал дотам да обърне всичко на шега.

— Няма нищо, миличка. Той е бил нахален и невъзпитан, това е всичко. Повечето момчета не са такива. Вече всичко свърши — притисна Клио към гърдите си и я залюля, сякаш беше бебе.

Клио продължаваше да плаче.

— Съжалявам, че бях толкова груба с теб, мамо.

Аманда изпита силна обич към хубавата си дъщеря.

— Няма нищо. Аз трябваше да обърна повече внимание на преживяванията ти. Искам да кажа, ти не познаваш Люк и трябва да е било шок изведнъж да го видиш да целува майка ти.

— Не е това, мамо — разрида се отново, по лицето й пак рукнаха сълзи. — Цикълът ми закъснява.

Сърцето на Аманда се преобърна, сякаш се намираше в някаква отвратителна центрофуга. Нали беше казала, че са внимавали. Какво, по дяволите, щяха да правят, ако наистина е бременна? Клио открай време беше момиче със здрави принципи и Аманда подозираше, че никога не би се съгласила на аборт. О, Боже, каква бъркотия! Усети нов прилив на гняв, този път насочен не само към Жил и бившия й съпруг, но и към самата Клио. Как е могла да постъпи толкова глупаво?

Но един поглед към хлътналите очи на момичето и мокрото от сълзи лице изби от главата й всякакви мисли за гняв.

— Бедното, бедното дете — поглади Клио по чорлавата и немита коса. — Сигурна ли си? Направи ли си тест? В днешно време те показват дори ако закъснението ти е пет минути.

— Щях да го направя тази вечер, но сестрата на Джасмин прекара цялата вечер в банята.

— Искаш ли да ти помогна?

Клио поклати глава.

— Не, предпочитам сама. Ще го направя скоро.

Аманда едва не отговори: „Защо не сега?“, но знаеше, че не бива да се бърка.

— Както кажеш. Добре ли си? Искаш ли да спиш при мен?

— Всичко е наред. По-добре да свиквам с факта, че леглото може да ти потрябва. Сега, когато се запозна с готиния Люк.

— Не бихме… — Аманда усети, че се изчервява от неудобството да обсъжда това с Клио точно в този момент. — Искам да кажа, не бих и помислила да…

— Легнеш с него, когато ние сме наоколо?

— Клио…

— Няма нищо. Само защото аз постъпих като тъпачка, не значи, че ти трябва да забравиш за секса до края на живота си — Клио произведе трудно забележима, сърцераздирателна усмивчица. — Дори преподобната игуменка в „Звукът на музиката“ разбра, че това е лоша идея.

Тя отново се мушна под завивката и посегна да угаси лампата.

— Между другото — спря с вдигната във въздуха ръка, — какво стана с онзи мил Ангъс? Онзи с общественото съзнание. Мислех, че те харесва и че ти също го харесваш.

— Май си пообъркала фактите. Ангъс Дей няма обществено съзнание. Единственото, от което се интересува, е печеленето на пари. Люк е този, който иска обществени промени.

— Аха — Клио рязко щракна ключа на лампата. Ако не беше толкова разстроена, Аманда щеше да приеме скептичния тон на дъщеря си за преднамерена обида. — Сигурно съм се объркала нещо. На мен Ангъс ми се стори доста грижовен.

Аманда остана на леглото още няколко минути, заслушана в тишината. Въпреки тревогите си, Клио заспа дълбоко за секунди, а котката шумно предеше до нея като стара парна машина. Двете приличаха на картина на детска невинност.

Като се изключеше фактът, че затрудненията на Клио нямаха нищо общо с детството.

Аманда се запита къде беше сбъркала. Клио се беше оставила да я принудят да прави секс, без да го иска. Цялата й опърничавост и силните й убеждения не бяха й попречили да се поддаде на съчетанието от чар и грубост. Може би Аманда не беше я подготвила достатъчно за ситуациите, в които можеше да изпадне.

Изведнъж я връхлетя неприятна мисъл. Нима Джайлс не беше използвал почти същите нападки, за да я вкара в леглото си? Единствената разлика бе, че Аманда беше двадесет и две годишна, а Клио беше само на шестнадесет и я чакаше добро бъдеще. От какво всъщност се боеше Аманда, от евентуалната й бременност или от факта, че е правила секс?

Аманда си припомни дните, когато Клио беше бебе. Мразеше да я слагат в креватчето и заспиваше, само ако можеше да види любещото лице на майка си между решетките му. Затова Аманда беше придобила навика да изчаква, докато Клио заспи, а после на четири крака да изпълзи от стаята, без да издава звук, за да не я събуди.

Спусна се тихичко на пода и направи същото и тази вечер. Тъкмо беше стигнала до вратата, когато гласът на Клио прокънтя в мрака:

— Мамо, защо пълзиш по пода, да му се не види?

Аманда се стресна и несръчно се изправи. Клио определено вече не беше бебе.

— Лека нощ, миличка — тихо рече тя и отиде в стаята си, където бързо се приготви за лягане, а после лежа часове наред, без да затвори очи, чудейки се какво ще стане, ако тестът за бременност на Клио се окажеше положителен.

Глава 14

Аманда седна в леглото и посегна към часовника. По дяволите! Бяха се успали. Половината нощ тя бе останала будна от тревоги за Клио, отчаяно искаше да има с кого да сподели безпокойството си. Знаеше, че от Джайлс може да очаква единствено безполезен гняв, което с нищо нямаше да й помогне.

Много скоро Клио и Шон трябваше да тръгват на училище. Аманда скочи от леглото и за по-бързо навлече дрехите, с които беше предишния ден.

Долу Шон, организиран както винаги, седеше на масата и спокойно ядеше овесената си каша. Разбира се, нямаше и помен от дъщеря й. Аманда се зачуди дали да не предложи на Клио да си остане у дома, но тъгуването вкъщи можеше да се окаже най-лошото възможно нещо за нея.

Тъкмо реши да се качи в стаята й да го обсъдят, когато самата Клио слезе долу. Беше съвсем нов човек. Хубавото й лице сияеше, а очите й грееха като слънце в блеснало море. Почти влетя в кухнята.

— Мамо, всичко е наред — изля възторга си тя, като силно прегърна Аманда. — Няма нужда от теста. Току-що ми дойде.

— О, Клио! — Аманда усети бремето на тревогите от предишните дни да се свлича от раменете й. — Слава Богу. Колко прекрасно!

Шон наблюдаваше този разговор между майка си и сестра си с нарастващо неразбиране.

— Моля? — местеше поглед от едната към другата. — Да не би нещо да бъркате? Госпожата, която ни изнесе беседата, обясни, че когато си в цикъл, имаш болки, а Бен Съмърс каза, че сестра му го наричала „проклятието“. Защо тогава двете с Клио подскачате от радост, че „й е дошло“?

Клио и Аманда се прегърнаха и се закикотиха от облекчение.

— Повярвай ми — рече Аманда, — независимо какво казва сестрата на Бен Съмърс, има моменти, когато трябва да се нарича „благословията“.

— В добро настроение си — отбеляза Луиз по-късно същата сутрин.

Аманда не само беше направила кафето, лъснала експонатите и дори подредила склада, без да е нужно, но си и тананикаше.

— Знам — проклета да бъде, ако каже на Луиз, най-голямата клюкарка в Лейнтън, че причината за приповдигнатото й настроение е радостната новина, че шестнадесетгодишната й дъщеря все пак не е бременна от учителя по ски. — Усещам пролетта във въздуха.

— Трябва да си единствената. Ако питаш мен, навън се пука от студ.

— Добре де. Да кажем, че пролетта чука на вратата.

— Бих искала да споделям оптимизма ти.

Аманда едва не се засмя. Снощи беше толкова потисната, че дори Йори би изглеждал веселяк в сравнение с нея.

По изключение сутринта мина бързо. Аманда дори предложи да отиде до банката, работа, която по принцип и двете мразеха. Внесе петачетата, които пенсионерите усърдно брояха за картичките им и които винаги предизвикваха гримаси и въздишки от страна на касиерките на гишетата. „На какво прилича това? — винаги искаше да им кресне Аманда. — И вие ще остареете и обеднеете някой ден и се надявам тогава никой да не ви изпрати картичка за рождения ден.“

Тъкмо свърши с внасянето на парите и се канеше да се върне в галерията, когато се сблъска с Люк, който настойчиво говореше с някого по мобилния си телефон. Като я съзря, той рязко спря и се усмихна. Усмивката му беше невероятна. Излъчваше радост, топлота и вълнение от това, че я вижда. Беше от онези усмивки, които можеха да озарят целия ти ден.

— Здрасти, каква приятна изненада. Днес не пробутваш ли произведения на изкуството на невежите орди?

— Всъщност само внасям жалките ни приходи — хареса й, че той протегна ръка, и изпита малко злорадо задоволство от завистливите погледи, които й хвърляха другите жени, когато тръгнаха, хванати за ръце.

— Надявам се, че не съм те прекъснала — посочи към мобилния му телефон. — Май водеше труден разговор.

— А, това ли? — небрежно рече Люк. — Обсъждах договора си. От Лийдс ме гонят да подпиша договор за фестивала през следващата есен. Планирането им започва все по-рано и по-рано, особено ако искаш да подсигуриш известни имена.

Думата „Лийдс“ разтърси и прониза ума на Аманда. Лийдс беше на стотици километри. Досега съвсем егоистично не беше мислила какво включва работата на Люк. Очевидно значеше местене от място на място в райони, където се провеждаха фестивали. Аманда изведнъж се почувства не по-възрастна и зряла от Клио, преживяваща изоставянето от страна на отвратителния учител по ски.

— Не гледай така — Люк я прегърна през рамо. — Не съм приел още. Но договорът ми тук изтича след месец-два. Ще видя дали ще мога да го удължа малко. В съвета споменаха нещо за нужда от постоянен служител по въпросите на изкуството. Но парите бяха жълти стотинки, така че не се замислих сериозно — спря и я погледна в очите, топлият му кафяв поглед излъчваше нежност, която определено беше успокояваща. — Докато не се запознахме.

Аманда откри, че отново може да поеме дъх, дори отсрочката да не беше голяма. Поне за месец-два щеше да успее да разбере какво наистина значат един за друг. А най-хубавото беше, че той наистина мислеше за нея. Искаше да остане в Лейнтън, ако можеше.

— Ще бъде прекрасно — отбеляза тя, като имаше предвид, че ще е приказно, фантастично, невероятно и несравнимо великолепно. А след това не се стърпя и го каза на глас: — Имам предвид, че ще е приказно, фантастично, невероятно и несравнимо великолепно.

— Тогава всичко е наред — засмя се Люк. — Най-добре ще е да отида час по-скоро да разговарям с тях. Е — запита той с все още засмени очи, — как е своенравната ти дъщеря?

На понесената върху розовото облаче от облекчение и щастие Аманда се прииска да сподели всичко с него.

— Не е своенравна, просто се тревожеше за нещо.

— Снощи ми се стори доста груба.

Аманда поведе вътрешна борба. Щеше ли да предаде доверието на Клио, ако кажеше истината на Люк? От друга страна, ако предстоеше той да стане сериозна част от живота й, трябваше да започне да опознава и Клио.

— Работата е там, че цикълът й закъсняваше и тя си мислеше, че може да е бременна.

Ръката на Люк върху нейната се стегна.

— Бременна? Искаш да кажеш, че вече ляга с тоя-оня?

— Не с тоя-оня. Спала е само с едно момче. Учителят по ски през ваканцията. Било е ужасна грешка и той я е зарязал заради друго момиче. Доколкото разбрах, се е възползвал от невинността й и я е подмамил да спи с него.

— Горката Клио. На този свят има и лоши хора — в тона му имаше изненадваща горчивина.

— Да. Макар да не смятам, че онзи Жил е лош, просто е млад, мъж и егоист.

— Те не вървят ли винаги заедно?

— Ей — Аманда се засмя с надеждата, че не беше се разприказвала прекалено, — започваш да звучиш като приятелките ми от читателската група.

— Пази Боже. Ще те изпратя до галерията — предложи Люк със смях. — Следващата ми среща е чак след двадесет минути.

Луиз я чакаше, като попоглеждаше към улицата.

— Чудех се колко ли време може да отнеме внасянето на едни пари в банката — заяде се тя. — Вече знам отговора. Приятелят ти господин Дей току-що беше тук. Искаше да ни напомни, че тържеството за откриването на обновения „Истклиф“ е днес по обяд — Луиз размаха поканата и съпътстващата я информация за пресата.

— Божичко, съвсем ми изхвръкна от ума. Ти ще ходиш ли?

— Не е по моята част. Не обичам да се доближавам твърде до беднотията. Но ти, ако искаш, може да отидеш. При условие, че е само за един час. Мисля, че трябва да уважим господин Дей. Той поне е сериозен клиент.

— Нямам нищо против да видя капитализма в действие — заяви Люк, докато разглеждаше информацията за пресата. — Да разбера какво значи това „творческо съвместяване на частния и обществения сектор“. Спокойно могат да го нарекат „Как охраненият котарак отново изпързаля Градския съвет“.

— Какъв циник си, Люк Найт — Аманда му прати въздушна целувка. — И това страшно ми допада.

— Често съм го наблюдавал на събирания за търсене на спонсори. Някой тъп бизнесмен, който няма представа от изкуство, или човек от местната общност, дава няколко стотачки и обира цялата реклама.

— Не съм сигурна, че Ангъс Дей е толкова лош — защити го Аманда.

— Аманда има слабост към господин Дей — доверително му каза Луиз.

— Тогава твърдо трябва да отида — Люк многозначително я прегърна с една ръка. — Трябва да я държа под око.

В тона му се прокрадна известно собственическо чувство. От една страна, то зарадва Аманда, но открехна и малка вратичка на съмнение. Джайлс побесняваше, ако друг мъж проявеше и най-слаб интерес към нея, което още навремето й бе крайно неприятно.

— В колко часа е? — запита Люк.

— От дванадесет и половина до един.

— Да не би да поднасят хапки с шампанско?

— По-вероятно наденички и бира, ако се зачетат вкусовете на наемателите — закиска се Луиз.

На върха на езика на Аманда беше да изтъкне, че Луиз вероятно от опит познава вкусовете на общинските наематели, както и заложните магазини или пътуването с автобус.

— Тогава ще те взема в дванадесет и половина, нали? — Люк им махна за довиждане.

Ангъс реши, че има защо да е доволен от себе си. Двамата с Лади направиха последна обиколка преди официалното откриване и останаха доволни. Кварталът наистина изглеждаше фантастично. Строителните работи бяха завършени, новата настилка беше поставена и пред всеки вход на шестте обновени блока имаше кашпи със зимни теменужки и циклами.

Младият архитект, който беше помогнал за проекта, обяви, че не би имал нищо против да живее там.

— Ще има да чакаш, мой човек — сряза го представителката на наемателите Лу Уилс. — Вече има списък с желаещи да се нанесат тук. Представяте ли си, хора да искат да живеят в „Истклиф“?

— Помнете ми думата — мрачно промърмори Лади, — ще заличат подобренията за нула време.

Ангъс само се засмя. Инстинктът му подсказваше, че Лади не е прав.

— Лу — запита Ангъс, — кого успя да убедиш да дойде на тържеството?

— Всички бюрократи от съвета ще дойдат — отвърна Лу, — а също и досадниците от социалните служби.

Ангъс се зачуди дали съществуват обществени групи, които Лу одобрява.

— За малко да забравя — ухили се тя, — оня търчи-лъжи от местния тъй наречен вестник също ще дойде. И наемателите, разбира се. Подушват безплатната пиячка от километри. Ей — изкрещя Лу на младеж с бръсната глава, който прекоси новопоставената пръст, неудържимо повлечен от злия на вид булдог с як нашийник. Подаде му пластмасово пликче. — Само да си оставил тоя звяр да замърси новата трева. Лично ще надзиравам как ще почистиш!

Ангъс срещна погледа на Лади.

— Та какво казваше за наемателите и кучетата им? — запита той ръководителя на строежа.

— Всяко чудо за три дни, помни ми думата — мрачно го предупреди Лади и нахлупи плетената шапка още по-ниско над ушите си.

— Не и ако аз съм наблизо — изръмжа Лу. — Жените ще поемат грижата за квартала и ще бъдем по-свирепи от всякакви охранители, казвам ви.

— Най-добре ще е да внимаваш, Лади, или ще те изправят пред женския трибунал.

Лади му хвърли нервен поглед.

— Не могат, нали?

— Идеята не е лоша — захили се Лу. — А сега, господин Дей, ако не възразявате, ще отида да се погрижа да подредят храната зад шатрата. А на фронта на алкохолните напитки реших да се придържаме към бира и шери, всичко по-силно ще накара обитателя на номер седем да обвини сина на оня от номер двайсет и едно, че отново е надул корема на дъщеря му.

— Лу, фантастична си — благодари й Ангъс. — Наистина исках това тържество да е за наемателите. Изумително е, че си убедила всички да дойдат.

— При положение че има храна и напитките се предлагат безплатно? По-трудно би било да им попреча да дойдат.

— Ще се видим на обяда — Ангъс махна за довиждане на нея и Лади и тръгна към колата си. Почти беше стигнал до нея, когато Лу се затича подир него. Измъкна изпод ризата си емблема на БМВ и му я подаде. — Съжалявам за това. Беше едно от хлапетата от петдесет и трети. Надявам се да можете да я върнете на мястото й.

Ангъс огледа колата. Емблемата наистина липсваше. Как, за Бога, хлапето беше успяло да я откърти? Той отвори багажника и я хвърли вътре, като си каза, че едва ли скоро ще успее да се отбие до сервиза. Като гледаше емблемата, се сети за последния път, когато се беше повредила — на паркинга пред „Теско“ от Аманда Уелс.

Осъзна колко силно се надяваше тя да дойде днес. „Просто искаш да се изфукаш пред нея, че си от добрите“, каза си иронично той. И беше вярно. Искаше тя сама да се убеди, че строителните предприемачи понякога могат да вършат и добри дела.

— Хайде, Клио, покажи ни новите си цици!

Едно от най-пъпчивите момчета в класа изскочи зад гърба й при тоалетната и я накара да подскочи.

— Добре, но ако ми покажеш пишлето си — отвърна тя. — Че да се посмея малко.

— Остави я — посъветва момчето приятелят му. — Никога няма да ти покаже циците си, много е надута. Само защото майка й работи в галерия за изкуства. Дрън-дрън, това си е чист сувенирен магазин. Пък и кой нормален човек ще кръсти дъщеря си Клио? Звучи ми като Клио Патравата.

Клио не им обърна внимание. Все още чувстваше толкова силно облекчение, че не се налага да избира между аборт или раждане на дете на шестнадесет години, че нищо в думите на подобни тъпанари не можеше да я засегне. Всъщност беше прекарала приятна сутрин в изработка на план за подготовката на тестовете. Отсега нататък щеше да е само работа, работа и пак работа.

Част от причините за намерението й да учи здраво беше благодарността към майка й. Знаеше, че Аманда можеше да се разбеснее пред заплахата от бременност, а също и че напоследък се бе държала зле с нея, и искаше да й се отблагодари. Днес свършиха рано и реши да се отбие в галерията, за да покаже на Аманда работната си схема, а може би дори да й занесе букетче цветя.

Клио прекоси асфалтираното игрище, като за стотен път си пожела да беше в девическо училище. Тогава нямаше да се налага да търпи всички тия тъпотии за гърдите си. Не че бяха някакви огромни бомби, които да повалят хората всеки път щом ги зърнат. Джасмин каза, че било, защото са кръгли и съвършени и защото доскоро била плоска като палачинка. Това беше разлика, която всички забелязваха.

Като скръсти ръце по начин, по който се надяваше да скрие гръдния си кош, но който само привличаше вниманието към него, тя се запъти за следващия час. Биология. Естествено.

— Добре, ученици — започна учителят им господин Ван дер Уик с измъченото примирение пред неизбежното, породено от петнадесет години преподаване на деца за размножаването. — Днес ще учим за размножаването при човека, нали така?

Една-две зубрачки от класа на Клио вдигнаха ръце да зададат въпрос.

Пъпчивото момче се наклони към ухото на Клио.

— Готов съм да ти подаря от спермата си всеки път, когато пожелаеш.

— Много духовито — отбеляза Джасмин, която седеше до Клио.

— Виж, Джейсън — пъпчивото момче сръга приятеля си и посочи към Джасмин. — Тая нещо не те харесва.

— Искаш ли да дойдеш у нас да пийнем по една диетична кола? — покани Джасмин Клио, когато часовете им най-сетне свършиха. Трябваше да се приберат по домовете си и да учат за тестовете. — Можем да се помайтапим в Интернет с оня, дето се нарича „Голяма работа“.

— Решила съм да намина при майка ми — отвърна Клио. — Тя наистина беше много мила — сви смутено рамене. Джасмин беше облекчена почти колкото нея, като научи новината, че опасността се е разминала. Бременността можеше да се окаже заразна.

— Ей, Клио, да не си болна? Майка ти вероятно ще припадне от смайване. Във всеки случай на твое място нямаше да съм чак толкова благодарна. Вероятно го е раздрънкала на всичките си приятелки. Майките винаги така правят.

— Не и моята. Кълна се, че няма да каже на жива душа. Знае, че няма да й го простя.

— Значи е първата майка в света, която си държи устата затворена — сви рамене Джасмин. — Моята изпя пред леля кога ми дойде за първи път, колко тежа и че нося подплънки в сутиена, за да изглеждат циците ми по-големи.

— Джас, това е отвратително.

— Знам. Но все пак е истина.

По изключение пред вратата на училището чакаше автобус и тъй като Клио си тръгваше по-рано, не беше пълен с кикотещи се момичета, гадни момчета и толкова много училищни раници, че да напомня за полет до Тайланд с намаление.

От автобусната спирка на вълнолома до галерия „Вълна“ имаше само няколко минути път. Клио спря пред количка с цветя и купи малко букетче кокичета. Бяха заобиколени с бръшлянови листа, които добре подчертаваха деликатната им белота. Майка й щеше да ги хареса.

— Здрасти — поздрави тя Луиз, внезапно нападната от стеснителност.

Луиз я оглеждаше внимателно. Доскоро Клио, въпреки екзотичното си име, правеше впечатление на доста безлична. Може би защото самата Луиз притежаваше такава екзотична яркост с шарените си дрехи и дрънкулките, пред които всичко наоколо бледнееше. Но Клио вече не беше безлична. Феята на пубертета вероятно се беше появила една нощ и бе размахала вълшебната пръчица. Косата на момичето, обикновено вързана отзад, днес беше разпусната и падаше като тъмнозлатисто сияние. Не беше светлокестенява като на Аманда, по-скоро беше лешниково руса, а върлинестата слабост на детското тяло започваше да се губи в по-закръглените извивки на зрелостта.

Ако някой търсач на фотомодели зърнеше Клио, щеше да я лапне веднага. Беше в онзи скъпоценен миг от младостта, на границата между самотното дете и жената, който беше страшно търсен от модната промишленост. Но дори да я забележеха, Аманда никога не би се съгласила. Принципите й за детската невинност бяха непоколебими.

— Аманда ли търсиш? — тъп въпрос, но красотата кара дори и най-здравомислещите възрастни да губят ума и дума. — Ако е така, опасявам се, че отиде на тържеството в „Истклиф“, нагоре по пътя.

Клио загуби израза си на щастливо очакване.

— Но ти можеш да отидеш да я потърсиш там — предложи й Луиз в рядък момент на великодушие. Нещо в начина, по който чувствата се изписваха по лицето на момичето, докосна дори нейното закоравяло сърце. — Това е неофициално тържество по случай завършване на обновлението. Нямаш нужда от покана. Не вярвам да ти отнеме повече от десет минути нагоре по пътя.

Клио се поколеба.

— Сигурна съм, че майка ти ще предпочете да получи цветята лично от теб.

— Добре — Клио се усмихна. — Ще ида да я потърся. Благодаря.

Божичко, момичето беше още по-красиво, като се усмихнеше. Луиз се зачуди дали Аманда бе осъзнала могъществото на толкова много невинна красота. За стотен път Луиз благодари на Бога, че няма деца. По нейно мнение, основано на дългогодишни наблюдения на приятелките й, децата бяха основният източник на разбити сърца. Макар все още да можеше да има деца, Луиз бе твърдо решила, че са риск, който никога няма да поеме. Дори да бяха красиви като Клио. Не, поправи се тя, особено ако бяха красиви като Клио.

Разходката отведе Клио на крайбрежната алея, а после нагоре по висок хълм. Времето правеше следобеда доста шарен — черни буреносни облаци се носеха по ясно синьото небе, а петната от ярка слънчева светлина превръщаха морето в разпокъсана коприна.

Клио вдъхна острия солен въздух и остана за миг на място, за да изпита отново щастието на дълбокото облекчение. Не беше бременна. Животът й не бе свършил, преди да е започнал. Беше на шестнадесет години, бе изживяла развода на родителите си и първата си сърдечна драма. Вече бе готова да тръгне по свой път в света, за да види какво ще й даде той. Беше почти вълнуващо.

Потънала в мислите си, не бе забелязала, че е пристигнала в квартала. Спря, смаяна от промяната. „Истклиф“ открай време беше част от пейзажа на Лейнтън. Носеше спомен за него още от детството си, кацнал горе на хълма, сив и непривлекателен, използван от родителите за странни и тревожни заплахи: „Ако не учиш…“, „Ако не слушаш…“, „Ако не си напишеш домашните… ще свършиш като несретница в «Истклиф»“.

Клио се огледа. Шестте жилищни блока в стил ГУЛАГ[1], преди облицовани със сив бетон, бяха напълно променени. Но не по-малко изумителна беше промяната на обстановката. Изчезнали бяха преливащите кофи за боклук и струпаните до тях купища черни пластмасови чували, влачени от кучетата и разсипвани по паважа. Клио помнеше рядката тревица, разглобените на части и изоставени автомобили и дори, при един вълнуващ и плашещ случай — кола, която пламна също като колите в новините от Бейрут или Босна. Помнеше и групите мърляви деца, прекалено малки да бъдат оставяни сами, които се мотаеха около автобусните спирки или караха скейтборд по улиците. Клио беше благодарна, че имаше хубав, макар и разхвърлян дом, където можеше да се прибере при някой, който наистина я обичаше и се тревожеше, ако закъснее. Но сега мястото изглеждаше фантастично.

— Тържеството ли търсиш? — запита глас зад гърба й. Ангъс моментално позна Клио. Не бе я виждал от деня на паркинга пред „Теско“. — Намира се точно зад голямата шатра. Тъкмо отивахме нататък, нали, Лади?

Клио се огледа. Зад нея стояха двама мъже, единият с вълнена шапка, другият — добре облечен. Стресна се, когато осъзна, че мъжът, който говореше, беше Ангъс Дей, собственикът на БМВ-то, ударено от майка й.

— Гледах колко различно е станало. Променена е и архитектурата, и всичко.

— Всъщност е по-скоро козметична операция. Промяната не е толкова драматична, колкото изглежда.

— Но атмосферата наистина е станала друга. Тук беше направо страшно.

— Благодаря — засия Ангъс.

— Значи имате нещо общо с това? — запита Клио.

— Да, моята фирма извърши обновлението. Интересуваш ли се от архитектура?

— Интересувам се как живеят хората. Не гледам на това като на архитектура — засмя се Клио.

— Така и трябва — не можа да се стърпи да не се обади Лади. — Строителните предприемачи да се придържат към това, което умеят. Не да се бъркат в социалното инженерство.

Клио вдигна вежда.

— Нима се бъркате в социалното инженерство? — запита тя. — Само че майка ми твърди, че строителните предприемачи са хора, които събарят хубави постройки и ги заменят с отвратителни, като междувременно правят големи пари.

— Лади положително ще одобри това. Нали така, Лади?

Лади изгрухтя.

— Само се надявам следващият ни проект да донесе някаква печалба. Ще бъде приятна новост.

— Виж — посочи Ангъс, — ето я майка ти.

Аманда току-що беше изникнала от тълпата. Клио махна и щеше да извика, когато до Аманда се материализира Люк. Хвърли поглед към Ангъс и забеляза лицето му да потъмнява.

— Извинявай — Ангъс се обърна. — Имам малко работа. Някой ще докара моята майка и искам да се убедя, че е пристигнала жива и здрава. Речите започват след около петнадесет минути — намигна й неочаквано. — В случай че поискаш да се измъкнеш преди това.

Появи се сервитьор.

— Искаш ли един портокалов сок? — предложи Ангъс. — Освен ако не предпочетеш чаша вино? — подаде й една.

Клио се засмя.

— Май не бива, когато съм с ученическа униформа.

Клио наблюдаваше как майка й и новият й приятел приближават към нея. Не можеше да отрече, че беше невероятно красив, но нещо в начина, по който беше обгърнал плътно с ръка талията на майка й, изглеждаше крайно неуместно за подобно събиране. Сякаш искаше да заяви пред света: „Вижте, ние сме любовници. Това пречи ли ви?“

— Здрасти, Клио — поздрави я Аманда. — Каква приятна изненада.

— Много бързо се отдалечи — изкоментира Люк, наблюдавайки Ангъс, който се ръкуваше с разни хора в шатрата. — И какво ти предлагаше, вино ли? Чудя се какви ли игрички играе. Не може да не знае, че си непълнолетна.

— Всъщност — Клио се изпъна, докато не стана висока почти колкото Люк — аз съм на шестнадесет и майка ми разрешава от време на време по чаша вино — забеляза Лади, който стоеше на няколко крачки от тях. — Извинете, трябва да питам този човек нещо за обновяването. Реших специалната тема на проекта ми по география да е градското обновление.

Аманда се смая.

— Но ти никога не си проявявала и най-малък интерес към географията. Винаги си я намирала за скучна. Нали нямаше нищо общо с реалния живот?

— Може пък току-що да съм разбрала, че съм сгрешила.

— Чудя се какво й става — тихо рече Аманда.

— Доколкото схващам, с нея винаги става нещо — отбеляза Люк.

Но Аманда познаваше добре дъщеря си. По някаква причина Клио не одобряваше Люк. Може да беше чиста ревност. Може би не приемаше факта, че след като си е намерила красив приятел, Аманда не се държи като майка, а привлича неприлично вниманието върху себе си. Е, налагаше се Клио да свикне с всичко това. Мъже, прекрасни като Люк, се срещаха рядко, и то само ако човек имаше голям късмет.

От другата страна на шатрата, която опираше точно до една от верандите на апартаментите, между две дървета бе завързана лента. Мъж със строг костюм, който трябва да бе кметът, почука с вилица по чашата си, за да настъпи тишина.

— Благодаря на всички. Първо, бихме желали да благодарим на господин Дей за огромната работа и въображение, които вложи в завършването на този проект, в сътрудничество с Градския съвет, разбира се, както по отношение на времето, така и по отношение на бюджета. Трябваше да стане чудо, за да успее Градският съвет да се справи сам и да постигне такъв резултат.

Сред публиката се чуха ръкопляскания и нервен смях.

— Трябва да призная, че някои членове на съвета бяха скептични относно идеята за участието на господин Дей. Имаше намеци, че за да завършим проекта, ще трябва да раздаваме тайно пликове с използвани банкноти, което не е далеч от истината, но парите бяха насочени към собствения ни отдел „Водопровод и канализация“, когато започнахме ремонта на тоалетните! От друга страна, господин Дей нито веднъж не се опита да прехвърли топката, не е прибягвал и до подкупи или дори, както нежно се изразяват футболистите, до евтини финансови трикове. И все пак завърши проекта в срок. А сега предлагам госпожа Изобел Дей да пререже лентата и да обяви обновения квартал „Истклиф“ за официално открит!

Появи се Ангъс, който буташе майка си на инвалидна количка.

На мястото си в дъното Аманда се ужаси. Изобел беше толкова бледа, че почти приличаше на привидение, което се подчертаваше още повече от двете ярки петна на бузите й. Почти стигнаха до лентата, когато тя накара Ангъс да спре и настоя да измине последните няколко метра без помощ.

Аманда спря да диша. Щеше ли Изобел да се справи?

Неочаквано тя взе микрофона от кмета.

— Моля да ме извините, но както виждате, краката не ме държат. Но искам да обясня, че е от възрастта, а не от прекаляване с бирата. Искам само да отдам дължимото на моя син, което ще го ядоса, но честно казано, Ангъс, прекалено стара съм, за да се съобразявам с теб.

Публиката се засмя, а Ангъс сви рамене.

— Когато Ангъс беше дете, баща му фалира и трябваше да се преместим от голямата къща в общински апартамент. Дойдохме тук от Ист Файв и съпругът ми започна отначало. Когато се разболя, помоли сина ни да поеме бизнеса и Ангъс се съгласи, доста неохотно, защото беше по средата на следването си, но постигна голям успех. Видели сте колата отвън — всички се разсмяха шумно. — И затова беше толкова твърдо решен да оправи този квартал. Така и не забрави колко е важно човек да има приличен дом. Но това не беше достатъчно за Ангъс. Искаше на хората да не им е все едно къде и как живеят. Да почувстват, че домът е там, където е сърцето.

Люк сръга Аманда с лакът и вдигна цинично вежда. Но Аманда се усети странно развълнувана. Изобел не приличаше на жена, която би злоупотребила със сантименталността.

— Както и да е. Стига за нас. Обявявам квартала „Истклиф“ за официално открит. И се надявам всички наематели да живеят много приятно тук.

— Така ще бъде — провикна се Лу Уилс — и обещавам да не държа въглища в банята. Защото няма да се наложи. Благодарение на Ангъс имаме подово отопление!

Повечето от наемателите се включиха в смеха, докато Изобел режеше лентата.

— Букет! — обяви кметът. — Трябва ни букет за дамата!

Ангъс едва не изруга гласно. Това беше единственото, което бе забравил при организирането на тържеството.

Внезапно от центъра на тълпата се появи Клио, хванала малкото букетче кокичета, което беше купила за майка си. Знаеше, че Аманда ще разбере.

Изобел нежно пое букетчето.

— Кокичета. Предвестниците на пролетта — за момент се развълнува. Само Ангъс разбра защо. Това бяха последните кокичета, които виждаше. Последната пролет.

— Благодаря — прошепна той на Клио, докато помагаше на Изобел да седне отново в количката. — Задължен съм ти.

— Не, не сте — само с устни произнесе Клио. — Но все пак може да ви поискам нещо.

Аманда и Люк я чакаха в края на тълпата.

— Ама че досаден сантиментален бълвоч — обяви Люк. — Бих искал да видя всъщност колко се е нагушил от проекта.

Зад тях се появи Лади.

— Искаш да кажеш, колко е загубил. Бъди сигурен, че е повече, отколкото ти ще спечелиш за една-две години, мой човек!

— Съжалявам — без да му мигне окото се извини Люк, — очевидно съм го подценил.

— Така е — изръмжа Лади — и се надявам той да ти го върне. Няма да е много трудно.

— Време е да тръгваме — весело обяви Аманда. — Трябва да се връщам в галерията. Клио, ти какво ще правиш?

— А, ще взема автобуса към къщи. Искам по пътя да поуча. А може и да започна да обмислям проекта си по география.

— Май беше казала, че Клио никога не пише домашни — засмя се Люк, когато тръгнаха обратно.

— Така е. Но нещо очевидно се е променило. Чудя се какво ли.

— Е, как беше приказното тържествено откриване? — запита Луиз, щом Аманда се върна в галерията. — С яйца по шотландски, консервирано овнешко и пържени ябълки? А Ангъс Дей докара ли най-сетне тайнствената си приятелка?

— Ни най-малко. Само майка си. Тя преряза лентата.

— Трогателно — саркастично отсече Луиз. — Обявявам този субсидиран пребоядисан коптор за надлежно открит.

— Едва ли може да се нарече коптор. Трябва да идеш да го видиш. По-красив е от половината хотели край брега.

— Да, ама за колко време? А видя ли се с Клио? Дойде да те търси.

— Да, благодаря. Макар че в известен смисъл предпочитам да не беше идвала. Държа се крайно грубо с Люк.

Луиз се съсредоточи върху смяната на ролката в касовия апарат — една от най-омразните й задачи.

— Може да завижда. Люк има външност почти като на поп звезда. Може би мисли, че е редно да предпочете нея.

— Не се излагай, Луиз. По-късно ще си поговоря с нея.

Аманда изпитваше дълбоко състрадание към доскорошните страхове на дъщеря си, но тя също имаше право на свой живот. А Люк ставаше част от него. Подозираше, че нещата ще се задълбочат. Беше я поканил да заминат двамата в събота и неделя. И Аманда много добре знаеше защо.

Внезапно пламъче на възбуда я обхвана и трябваше да се извърне, за да не забележи Луиз. Нямаше търпение да усети какво би била истинската близост с Люк Найт.

Когато се прибра, Шон и Клио седяха на кухненската маса и учеха.

— Брей! — Аманда се хвана за главата с шеговито изумление. — Дали не съм сбъркала къщата? В моя дом няма деца, които кротко седят около една маса и си пишат домашните. Моите деца непрекъснато се карат, правят кухнята на нищо, а после играят компютърни игри в стаите си.

Клио ангелски се усмихна.

— Обърнах нова страница. Отсега нататък ще се трудя като… като египетски роб, за да си спокойна за бележките ми. А за практиката си реших да работя една седмица във фирма „Дей“.

— Бързо действаш.

— От теб се очаква да се впечатлиш от предприемчивостта и мотивацията ми.

Аманда знаеше, че няма основание, но почувства лека обида заради предпочитанието на Клио да започне работа с Ангъс, а не с Люк.

— Впечатлена съм. Но строителното предприемачество не е ли малко скучно? Бих могла да помоля Люк да ти намери нещо в театъра, ако искаш.

— Не понасям хората на изкуството. Всички се интересуват само и единствено от себе си, сладуууурче.

— Е, ти решаваш.

— Да, така е.

Аманда перна котката, която отново се опита да ближе от маслото.

— Лоша котка!

— Може би не говори човешки — обади се Шон. — Между другото какво има за вечеря?

— Амиии — започна Аманда с тон, изразяващ „знам, че не бива, но…“, — мислех нещо като пържена риба с картофки.

— Ура! Май си гузна.

— Гузна е — осветли го Клио. — Заминава за събота и неделя с Бога на любовта. Баба ще ни гледа. Току-що се обади да ми каже.

Типично за Хелън — да разгласи нещата, преди Аманда да успее да им го съобщи тактично. Тактичността беше дар, за който майка й смяташе, че е излишно прехвален.

— Всъщност само за събота вечер.

— Но защо не тръгнете в петък? — великодушно предложи Шон.

— Имаме ли наистина нужда от баба? — мило запита Клио. — Аз мога да се грижа за Шон.

— Просто ти трябват парите, защото пак си похарчила джобните си — изтъкна момчето.

— Вечерта би могла да се грижиш за него — отвърна Аманда, — но не и през цялата нощ. Много ще се тревожа.

— А ние не искаме да се тревожиш. Тревогата може да помрачи страстта.

Аманда усети, че се изчервява. Какво, по дяволите, й ставаше?

Следващите дни прелетяха като светкавица и изведнъж дойде събота. Докато Аманда стягаше багажа си за пътуването, я връхлетя неприятно колебание. Не трябваше ли сексът да е някаква дива, първична сила, която да те накара да запратиш обноските, традициите и дори дрехите си по дяволите? Идеята предварително да определиш една нощ с изричното намерение да правиш любов внезапно й се стори толкова еротична, колкото нощ с Клиф Ричард.

Ами ако всичко се окажеше отвратително разочарование? Ами ако погледнеше бедрата й и си ги представеше как ще изглеждат след десет години? Сега, когато се приземи от облаците на мечтите в грубата реалност, започваше да се притеснява. И Аманда разбра, че не само не беше понесена от вълните на копнежа и страстта, а направо й се искаше да си остане вкъщи с Шон и Клио на пица и видео.

[1] ГУЛАГ (от руски) — Главно управление на трудово-изправителните лагери в СССР, мрежа от трудово-изправителни лагери и колонии, предназначени за осъдени. — Б.р. ↑

Глава 15

— Взе ли си паспорта? — бяха първите думи на Люк, когато дойде да я вземе в събота. Беше ледена февруарска сутрин, но видимото му вълнение бе по-сгряващо и от най-яркото слънце. — Ще нощуваме в Диеп. Фериботът тръгва в девет и половина.

— Давай, мамо — засмя се Клио, щастлива, че майка й по изключение щеше да е обект на малко глезене, — ето ти палтото. По-добре побързайте да не го изпуснете.

— Но баба ти още я няма.

— Аз ще гледам Шон. Тръгвай.

Разбира се, не можа да си намери паспорта. И пак Клио я спаси.

— В чекмеджето на нощното ти шкафче е. Видях го, като си търсих чорапогащник.

При други обстоятелства Аманда щеше да се заинтересува защо Клио пак й краде чорапогащниците, след като разполага с достатъчно джобни пари да си купува свои, но днес беше благодарна.

Тревожеше се как ще реагира Шон, когато види майка си да изчезва с куфар и сравнително непознат мъж, но синът й дори не вдигна глава от футболната притурка, дошла безплатно със съботния вестник.

— Чао, мамо. Ако видиш някъде фланелки на „Ман Юнайтед“, ще ми донесеш ли една?

— Разбира се. Макар да се съмнявам, че ще се срещат под път и над път в Диеп. Чао, миличък.

Пристанището на ферибота беше само на половин час път с кола. Струваше й се, че качването на кораб и потеглянето към Франция са тъкмо авантюрата, която и двамата жадуваха. Отвсякъде лъхаше на приключение.

Докато стигнат в хотела, стана почти един и собственикът ги придружи до стаята им. Беше малка, но кокетна, с тясно двойно легло, покрито с избеляла кувертюра на цветя, малка баня и закрит с щори прозорец, който гледаше към тиха уличка.

Интимността на стаята, представата, че ще се къпе и ще отскача до тоалетната в такава близост до Люк, изведнъж смути Аманда.

— Секс или обяд? — запита Люк.

— Обяд. Без съмнение — Аманда се засмя, облекчена, че той гледа с хумор на нещата. — Току-що усетих вълчи глад.

— Тогава знам точното място. Правят най-хубавите пържоли с пържени картофи в Диеп — поколеба се, после добави: — освен ако не си почитателка на здравословното хранене поради зелените си убеждения.

Ресторантът беше пълен с пазаруващи в събота хора, които прекарваха по два часа извън къщи, за да погълнат огромни количества храна.

— Трябва да започнем с плато от морски дарове — настоя Люк, като махна с ръка към триетажната метална количка, отрупана с миди, стриди, скариди, щипки от омар, малки лангусти и дребни черни миди.

Не беше яла по-вкусни морски храни. Аманда дори опита от стридите, като ги изсмукваше от черупките като в секси вечерята във филма „Том Джоунс“. Люк знаеше всичко за вината и поръча бутилка превъзходно „Между две морета“.

— Така — обяви той, когато платото с морски дарове бе ометено, — сега следва пържолата. Забрави „Айфеловата кула“ или „Целувката на Роден“. Приготви се за истински френски шедьовър.

И беше прав. Пържолата бе плътна и сочна, с остър, току-що приготвен сос „Беарнез“. Картофките бяха тънки, солени и се топяха в устата.

— По-вкусно е дори от „Макдоналдс“ — въздъхна Аманда и отпи от червеното вино, сменило бялото. — А тази аколада беше доста висока.

— Ах ти, умнице — подкачи я Люк.

Докато се хранеха, се появи китарист и запя старинни френски балади за рицари и дами. Всичко изглеждаше невероятно съвършено.

— А сега, какво ще кажеш да завършим с малко крем брюле?

Но не беше прост крем брюле. Под слоевете горена захар и гладък крем карамел имаше островърха купчинка гренадин.

— Крайно уместно — прошепна Люк. — Дали да не отидем в хотела да подремнем?

Нервността на Аманда се върна.

— Ами разглеждането на града, което бяхме планирали? Катедралата? Известният открит пазар?

— Мисля, че мога да преживея и без тях — усмивката му беше толкова приканваща, че Аманда усети приятно потръпване и безмълвно се поздрави за хрумването да си сложи комплект дантелени бикини и сутиен.

С впечатляваща бързина Люк поиска сметката и отиде да вземе палтата. Аманда хвърли един поглед към бележката, която сервитьорът беше оставил на масата. Цялото това ядене бе на цената на средно голяма пица у дома. На всичко отгоре Люк беше оставил щедър бакшиш.

Хареса го още повече, задето знаеше толкова евтини и хубави места. Нямаше да се впечатли и наполовина, ако бяха отишли в някой ресторант, където щяха да платят по петдесет лири на човек, щеше да гъмжи от сервитьори, а хората щяха да разговарят приглушено и да се прекланят пред олтара на храната.

Всички жители на Диеп, изглежда, бяха излезли по улиците, блъскаха се пред щандовете с риба, пълнеха кошниците си с кален праз или купуваха брюкселско зеле за гарнитура към вечерята си.

— Защо продават камъни? — Аманда се загледа във витрината на една сладкарница, където дребни камъчета бяха опаковани в пакетчета с цена двадесет франка.

— Това са сладкиши, глупаче. Хайде да си купим шоколад за по-късно.

Върнаха се в хотела, без да разгледат града, смееха се и се държаха за ръце като деца. Щом влязоха в стаята, Люк спусна завесите и се обърна към Аманда.

— А сега, госпожо Уелс, най-сетне сме сами…

При нормални обстоятелства тя щеше да се разтопи от копринения намек за удоволствие в гласа му, но изведнъж сексът напълно излетя от главата й.

— Божичко, Люк, съжалявам, но май ще повърна…

Изтича в банята и едва се добра до тоалетната чиния, за да се прости с прекрасната храна, която току-що беше погълнала.

Слава Богу, Люк не се опита да придържа нежно главата й, а я остави сама.

Представи си го опънат върху леглото и ядосано заслушан как романтичното им пътуване се превръща в катастрофа. Не, така щеше да направи Джайлс, напомни си тя. Люк беше различен.

Най-сетне се появи, измъчена и дълбоко смутена.

— Хайде, ела да си легнеш — каза той без видими признаци на раздразнение. — Трябва да си изяла някоя развалена мида. Те причиняват това. Подремни си и след няколко часа ще се оправиш.

Без да съблича халата си, Аманда се пъхна в леглото и почти моментално заспа.

Когато се събуди, беше тъмно, само един лъч от уличната лампа осветяваше стаята. Люк лежеше на леглото до нея напълно облечен. Тя бодро седна.

— Вземи, от това ще се почувстваш много по-добре. Френският шоколад е известен с чудотворните си възможности.

Аманда се канеше да отговори, че никога вече няма да хапне, когато осъзна, че болката в стомаха й всъщност беше от глад. Взе благодарно шоколада.

Който и да беше светецът покровител на шоколада, очевидно работеше и в извънработно време, защото, щом хапна, се почувства по-добре. След още няколко блокчета сякаш никога не беше боледувала.

— Брей! — заключи Аманда. — Прав беше за чудотворните възможности.

— В такъв случай — Люк започна да разкопчава колана на джинсите си — може би ще трябва да му въздадем благодарности по наш собствен начин.

Аманда се изкикоти и вдигна завивката да го приеме.

— За Бога, мамо! — Клио тресна чашата със сутрешното си кафе на плота. — Спри да тананикаш!

— Тананикам ли? — стресна се Аманда.

— Да. В интерес на истината не си спирала през последните две седмици. Започна след страстната ти нощ във Франция.

— Аха.

— И вероятно не осъзнаваш какво точно тананикаш, но може би трябва да ти кажа, за да не го уплашиш, тананикаш канона на Пахелбел[1].

— Е, и?

— Който е известен с това, че под неговите звуци булките пристъпват по пътеката в църквата.

— Божичко! — Аманда бе потресена. Беше изцяло подсъзнателно. Но все пак, ако Люк я беше чул, щеше да е извънредно смущаващо. Трябваше да си наложи да престане.

От друга страна, да се мъчи да обяснява колко е прекрасно да има мъж, който я обича, след шестнадесет години емоционален аутизъм от страна на Джайлс, беше все едно да описва вкуса на сухото мартини на пълен въздържател. Просто нямаше смисъл.

Как би могла Клио да разбере какво означава за майка й да й се обаждат по телефона по два пъти на ден, да получава смешни съобщения на мобилния и букети от екзотични лалета, „защото са красиви като теб“, и вместо да предявява безкрайни претенции, мъжът, когото бе открила, непрекъснато се чудеше как да измисли още нещо, за да я направи щастлива.

Докато отиваше на работа, Аманда реши, че и природата се мъчи да я ощастливи. Студът и потискащата сивота на зимата бяха отстъпили без протести пред първите признаци на задаващата се пролет. Почти за една нощ (все се чудеше суеверно дали не беше онази нощ) нарцисите бяха цъфнали, гълъбите бяха започнали да гукат, а хората наизлязоха по уличните кафенета.

Люк постепенно ставаше част от живота й — редовно идваше през обедната й почивка, за да я извежда на разходка (Аманда започна да укрепва физически), срещаше се с нея след работа, водеше я на концерти, търсеше мнението й за книги и филми.

Беше ходил у тях на вечеря три-четири пъти, когато Шон и Клио бяха там, но с Аманда се бяха договорили да не остава да спи. Все пак й липсваше ужасно, когато си тръгваше.

Според нея беше направо идеален.

— Днес си се облякла много добре — каза тя на Клио следващата сутрин на масата за закуска. — На някакво специално място ли ще ходиш?

Клио беше изкарала с отличие тестовете си и сега излизаше от къщи колкото можеше по-често.

— Благодаря. Всъщност отивам на интервю в „Дей — Строителни предприемачи“.

Аманда потисна поредното бодване на раздразнение от факта, че Клио беше избрала Ангъс пред Люк.

— Че нужно ли е интервю за стаж?

— Разбира се. Няма само да отварям пощата и да правя чай. Искам да науча нещо за строителното предприемачество.

— А аз мислех, че искаш да направиш нещо полезно. Да работиш за някаква благотворителност или нещо такова. Строителните предприемачи мислят само за пари.

— Няма нищо лошо в това да печелиш много пари, ако ги използваш добре — заяви Клио.

— Не мога да знам. Аз работя в галерия. За друг човек.

— Не си длъжна. Можеш да опиташ с твоя собствена галерия.

— Не започвай и ти. Предполагам, че непрекъснато ще слушам това, щом ще работиш за Ангъс Дей. Много съм си добре и така, благодаря.

Централата на „Дей — Строителни предприемачи“ съвсем не отговаряше на представите на Клио. Като начало, макар отвън сградата да беше старомодна, вътре бе свръхмодерна. Цялото пространство беше открито и съдържаше наистина огромно полукръгло писалище, което се простираше по продължение на цялата стена.

— Ваше ли е? — запита Клио Ангъс.

— Че чие може да е? — откликна Лади, който се появи до шефа си.

— Никога не съм виждала такова огромно нещо — изкикоти се Клио.

— Стига, млада госпожице, никакви сексуални намеци в този кабинет — сгълча я строго Ангъс.

Клио се стъписа. Лади се ухили.

— Пазим ги за строителната площадка.

— Всъщност — Ангъс седна на стола си и го засили до другия край на писалището, да вземе някаква папка — и без това сме доста разтревожени от присъствието на толкова младо момиче по строежите. Езикът там може да ти се стори непристоен.

— Господин Дей… — започна тя.

— Ангъс — поправи я той.

— Ангъс. Отбивали ли сте се наскоро в някоя гимназия? Струва ми се, че езикът по строежите ще ви се стори доста по-благоприличен.

Лади се затресе от смях.

— Може и да е права, Ангъс.

— И не ми казвайте, че тоалетните са проблем, защото ще ви заведа на обиколка из училищните. След това вече няма да сте същият. Та като стана дума — Клио изведнъж се смути, — мога ли да използвам вашата?

Цикълът й беше дошъл и изведнъж усети да я срязва остра болка в корема, но дори смущението от нуждата да пита за тоалетната не можеше да изтрие облекчението, че следващият й цикъл дойде навреме.

— Мило девойче, а? — одобри я Лади, когато се отдалечи. — Бих искал момчетата, които идват да стажуват тук, да са наполовина толкова умни, колкото нея. Или хубави.

Ангъс кимна. Ако момичето започнеше стаж при тях, щеше да прекарва повече време по преговори или да се занимава с документи. Което беше добре. Клио сякаш нямаше представа колко е привлекателна, а това, естествено, я правеше още по-съблазнителна. Приличаше на крехка млада фиданка, която нерешително си пробива път нагоре през замръзналата почва. „О, за Бога — смъмри се наум Ангъс, — зарежи поезията, тя просто ти напомня за майка си.“

Лади сякаш прочете мислите му.

— Не се тревожи. Аз ще я наглеждам. Освен това момчетата на строежа си падат по барманки. Виж, ако им пратиш Памела Андерсън за стажантка, ще си имам грижи.

— Да, тя има цялата квалификация, от която се нуждае.

Засмяха се и двамата. Клио, която тъкмо влезе в стаята, леко се изчерви.

— Добре, Ангъс, аз тръгвам. Трябва да издълбая няколко покривни ферми.

Клио се изкиска.

— Наистина ли се казват покривни ферми?

— Опасявам се, че да. И знаеш ли какво — Лади се засмя, — те се заковават за стойка.

— Вече трябва да тръгвам. Можете ли да подпишете този формуляр — подаде го на Ангъс. — За училище е. За да знаят, че не се размотавам. А тези дати удобни ли са ви? Първата седмица на април?

— Чудесно. Ще видя дали ще можем да измислим някакви интересни проекти, по които да работиш.

— Много мило от ваша страна — с благодарност рече Клио. — Повечето хора се отнасят към стажантите, сякаш са досадници или безплатна прислуга.

— Странно, че го споменаваш — сериозно изрече Ангъс, — защото тъкмо имаме свободно място за безплатна прислуга.

— Трябва да тръгвам.

— Искаш ли да те закарам? Тъкмо ще ходя при майка ми. Следобед се чувства поотпаднала.

— Майка ви наистина ми хареса — заяви Клио, докато сядаше в автомобила на Ангъс. Досега не беше попадала в такова луксозно купе и бе смаяна колко безшумно и меко возеше колата в сравнение с раздрънканата им Хонда. — Как само ви накара да платите и за поправката на колата на мама.

— Аз съм под чехъл — усмивката на Ангъс внушаваше, че е всичко друго, но не и това.

— Не, не сте, просто сте мил.

— Между другото как е майка ти? — Ангъс бързо смени темата.

Клио беше с впечатлението, че от часове му се искаше да зададе този въпрос, но се сдържаше.

— Добре — изчака за момент, несигурна какво да каже. В тона му имаше вълнение, което издаваше нещо повече от обикновен приятелски интерес. Според нея новината, че майка й се държеше като влюбена гимназистка, едва ли щеше да му допадне.

— Още ли се среща с Люк Найт?

Колебанието на Клио му каза всичко.

— Смяташ ли, че е сериозен?

— Трудно е да се каже — тя знаеше, че звучи като директорка на момчешко училище, обявяваща отлагането на мач заради грипна епидемия.

— Поздрави я — усмихна се съжалително. — Не, не си прави труда. Тя какво мисли за идеята ти за стажа?

— Предложи Люк да ми намери нещо, свързано с изкуствата — вдигна вежда и двамата се засмяха. — Аз й казах, че предпочитам да съм сред строители грубияни, отколкото сред хора на изкуството, които само себе си гледат.

Ангъс опита да не се засмее.

— Все пак не става дума само за строители грубияни.

— Да, господин Дей… Ангъс. Знам — измъкна от раницата си един брой на „Седмичник за строителен надзор на качеството“. — Дори започнах да чета някои неща, за да понавляза в материята. Наистина се интересувам.

— Ти си изумителен човек, госпожице Уелс.

Зачуди се какво ли щеше да е, ако имаше дъщеря като нея — умна, интелигентна, забавна, жадна да попива от мъдростта на баща си. После си спомни за Джайлс, който изглеждаше доста нетактичен човек с дебелашко поведение. Аманда беше казала, че очаква близнаци от новата си съпруга. Сигурно беше тежко за Клио. Животът не беше лек и благосклонен, дори към хората, които го заслужаваха. Мисълта го върна към майка му, която копнееше за внуци. Би обичала много внучка като Клио.

— Чудя се — в гласа му зазвуча необичайно колебание… — дали не би дошла с мен на гости при майка ми. Тя обича млади хора, а толкова рядко се среща с такива. Твърди, че старците са досадни и непрекъснато се оплакват.

Клио се трогна. Собствената й баба винаги беше заета. И смешното беше, че не харесваше младите хора, просто тя искаше да бъде млада.

— С удоволствие.

Докато караха през града, Клио се почувства страшно важна и голяма. Много й се искаше да минат покрай училището, за да могат приятелките й да я видят в лъскавата кола, но тръгнаха в обратна посока, извън Лейнтън по околовръстния път. Тук Ангъс подкара доста бързо и тя с внезапен възторг усети мощността на двигателя.

— Сигурно не е удобно — започна свенливо тя — да вдигнем покрива. Просто никога досега не съм се возила в спортна кола.

Ангъс се засмя и се сети за новогодишната вечер, когато Аманда беше помолила за същото въпреки страшния студ. Сети се и какво беше казала преди това.

— Защо се смееш?

— Защото майка ти ме обвини, че вдигам покрива от суета.

Клио не разбра.

— Че защо трябва да е суета, ако е вдигнат?

— Очевидно, за да мога да се оглеждам във витрините.

— Прекрасна идея! Жалко, че тук няма витрини, в които да се огледам.

— Ще се погрижа за това друг ден. Сигурен съм, че по време на практиката ти ще се наложи доста да попътуваме.

— Страхотно. Няма да забравя да си взема козирката.

Вече бяха извън града и приближаваха към две огромни, внушителни порти.

— Майка ми живее в къщичката на пазача.

— Брей! — Клио се втренчи в голямата сграда в далечината. — Чудя се коя ли важна клечка живее там.

— Всъщност аз. Но не вярвам да успея да те убедя, че я купих заради къщичката на пазача. За да мога да съм близо до майка си и все пак тя да е независима.

— А не си ли чувал за апартаментите за възрастни хора?

— В интерес на истината имам такъв — отвърна Ангъс, като с усилие потисна усмивката си, — но майка ми възненавидя идеята. Това ми се стори разумен компромис.

— Не се съмнявам. И ти се налага да живееш в имението.

— Не го харесвам особено. Прекалено голямо и празно е.

— Е, можеше да е и по-лошо — Клио се ухили. — Би могъл да спиш на улицата и да се завиваш с вестници.

Ангъс искрено се разсмя.

— Права си. Ще се помъча да го запомня.

Изобел Дей дремеше на любимия си стол. Телевизорът тихичко мъркаше в ъгъла.

— Здравей, маме — Изобел подскочи, когато Ангъс я целуна. — Доведох ти гостенка. Клио Уелс, дъщерята на Аманда.

Клио попиваше с очи красивите тихи помещения със стени, боядисани в морскозелено, любимия цвят на майка й, и первазите, оцветени в ясносиньо. Пердетата в пастелни тонове с шарки като раковини рамкираха незабравима гледка към пищния пейзаж отвъд градината.

— Каква прекрасна гледка — възхити се Клио, като стеснително се ръкува с Изобел.

— Да. Нарцисите и минзухарите тази година са разкошни. Обичах лично да се занимавам с градината, а след това да подремвам под онази ябълка — посочи едно разкривено старо дърво, което тъкмо започваше да се покрива с нежна зеленина. Погледна Ангъс. — Искам да ме погребеш под това дърво. Без ония църковни глупости. Достатъчно съм ги гледала и са ми омръзнали.

— Не бъди толкова песимистична — долетя бързият отговор на Ангъс.

— Ангъс, не се крий от фактите — тонът на Изобел беше пресилено нежен. — Трябва да започнеш да мислиш за това. След като аз съм готова, не виждам защо ти да не си.

— Чаша чай? — смени темата Ангъс. Знаеше, че е права, но не можеше да бъде стоик като нея. Тя беше единственият му близък човек, освен няколко далечни роднини в Нова Зеландия.

— Аз ще го приготвя — предложи Клио. — Мама казва, че правя най-хубавия чай. Което все пак е нещо, като се вземе под внимание, че никога не разтребвам след себе си, хвърлям дрехите си навсякъде и нося всичките й чорапогащници.

Ангъс старателно започна да търси кутията с чая, учуден колко болезнено можеше да се окаже внезапното надникване във всекидневието на семейство Уелс. Винаги беше завиждал за домашния хаос, може би защото никога не бе го преживявал. Лора твърдо вярваше, че една мръсна чаша от кафе превръща къщата в кочина.

— Много ли е болна майка ти? — тихичко запита Клио, която се появи при него в кухнята.

— Страхувам се, че да.

— Не могат ли да й помогнат?

— Не и да я излекуват. Болестта й е много напреднала. Но има едно лекарство, което вероятно може да поудължи живота й. Само че не иска да го взема.

— Защо?

— Защото е доста скъпо и тя твърди, че не е честно да си купува живот за сметка на по-млади хора, които не могат да си го позволят.

— Боже — прошепна Клио, — тя е невероятно принципна.

— И невероятно вбесяваща. Аз съм тук, имам доста пари, а единственият човек, който може да се възползва от тях, не иска да го направи, за да поживее малко повече.

— Съжалявам — започваше да осъзнава, че светът на възрастните е доста по-сложен, отколкото си го бе представяла. Например, ако се беше оказала бременна, това щеше да повлияе не само върху нейния живот, но и на цялото й семейство, точно както лечението на Изобел засягаше и Ангъс.

— Обича и диетични бисквити — той нареди няколко в една чиния.

Клио внесе подноса. Изобел втренчено гледаше две изработени от дърво чапли, поставени на перваза на прозореца.

— Колко са красиви! — възкликна Клио. Не беше виждала нещо по-изящно.

— Ангъс ми ги купи — с простичка гордост рече Изобел. — Лебедът също — посочи към дървената скулптура на полицата над камината. — Напомнят ми за младостта ми на Хебридите.

— Всъщност — допълни Ангъс с нежна усмивка — трябва да благодаря за тях на майка ти. Тя ми каза за художничката.

— Никога не съм виждала подобни неща в галерията. Там има само сладникави картинки на прекрасния Лейнтън.

— Очевидно Луиз е смятала, че няма да се продадат.

— О, Луиз… Вкусът на мама е много по-добър от нейния. Не мога да проумея как мама намира сили да работи за жена, която прилича на някое дърто хипи от Гластънбъри. Тя трябва да си има своя галерия.

— Аз й казах същото — съгласи се Ангъс. — Защо смяташ, че не се съгласява?

Клио замълча, припомняйки си мисълта за сложния живот на възрастните.

— Сигурно заради нас. Нямаме кой знае какви доходи. Вероятно смята, че не е редно да поема рискове.

Изведнъж се изчерви, като усети, че говори за пари с толкова богат човек. И все пак цялото му богатство не можеше да спаси майка му. Никой няма вечен живот. Не всичко се купува.

Седна до Изобел.

— Е, и как е на Хебридите? Бас държа, че е страхотно.

— Да — възрастната жена се усмихна на сина си над главата на Клио. — Наистина е страхотно.

Клио се смая, като си погледна часовника и откри, че е минал час и половина.

— Олеле! Трябва да бягам. Стори ми се, че сме си говорили едва пет минути.

— Ангъс ще те закара, нали, Ангъс? Вече е прекалено тъмно да чакаш автобусите.

Клио си спомни как Изобел беше изкомандвала Ангъс, когато Аманда блъсна колата му. Но го правеше някак мило. Не беше властна, по-скоро даваше външна изява на близостта им.

— Разбира се — усмихна се Ангъс. — За мен е удоволствие.

— Мога ли да дойда пак, когато започна практиката си?

— Няма нужда да чакаш дотогава — рече Изобел. — Можеш да идваш, когато намериш за добре. Стига да съумея да те вместя между пътуванията си до Кан, пазаруването в „Хародс“ и часовете при фризьора.

Петнадесет минути по-късно, точно когато Ангъс намали пред дома на Клио, Аманда излезе от раздрънканата си стара Хонда. Ангъс свали автоматичния прозорец, за да й обясни закъснението на дъщеря й, но видя, че Люк е с нея. Вдигна прозореца и реши да остави Клио да обяснява.

— За Бога, къде беше досега? — запита Аманда полуядосана, полуразтревожена. — Мислех, че интервюто ти е в единадесет часа — и двете се загледаха как Ангъс се отдалечава.

— Така беше. Ангъс ме покани да отида на гости у майка му. Страшно мила жена. Само че, не знам дали си чула, тя има рак, но не иска да взема лекарството, което ще й помогне, защото е много скъпо, а това няма да е справедливо спрямо хората, които нямат пари.

— Каква светица — иронично отбеляза Люк.

— Така е, но най-смешното е, че въобще не прилича на такава. Много е мила и духовита.

— Така е — повтори Люк, — но синът й не е ли малко дъртичък за теб?

Това би трябвало да е шега, но всички се почувстваха неловко. Аманда го стрелна с поглед. Не за първи път от началото на връзката им изпитваше пристъп на неприязън към Люк.

— Каква нелепа забележка.

— Защо? Не е ли вярно?

Някъде в главата на Аманда тихо и тревожно зазвъня предупредителна камбанка. Толкова ли беше невъзможно между Клио и Ангъс Дей да имаше нещо?

[1] Йохан Кристоф Пахелбел (на немски Johann Christoph Pachelbel) — изтъкнат немски композитор на барокова музика и изпълнител на орган и пиано. Най-прочутото му произведение е „Канон в ре мажор“. — Б.р. ↑

Глава 16

Аманда се ужаси от себе си. Как можеше да се съмнява в Клио по този начин? А и в Ангъс все пак. Беше достатъчно възрастен да й бъде баща. За секунда през ума й прелетя мисълта, че Клио току-що беше загубила баща си и може би бе уязвима по отношение на по-възрастните мъже, особено сега, когато се опасяваше, че близнаците можеха да я изместят от сърцето на Джайлс.

Прогони тази мисъл. Идеята беше абсурдна. Всъщност никога не би се сетила за подобно нещо, ако Люк не беше го споменал. Насили се да приеме положението такова, каквото беше — съвсем невинно.

— Е, как мина интервюто?

— Добре. Ще работя там една седмица в началото на април.

— Браво на теб за предприемчивостта.

Беше напълно искрена. Понякога Клио се струваше на Аманда по-зряла от самата нея. Насочи мислите си към казаното преди малко от Люк, че трябвало тази вечер да говори с нея за нещо важно. Умираше от любопитство да разбере какво е.

Не се наложи да чака дълго. Клио моментално изчезна в стаята си, да се свърже с Джасмин чрез компютъра, а тъй като Шон беше на тренировка по футбол, двамата по изключение останаха сами.

Аманда наля по чаша вино и се зае да приготвя вечерята.

Люк я прегърна.

— Слушай, седни за малко. Цял ден си била на крак в галерията. Аз ще сготвя. Моето песто е прочуто на шест континента.

Аманда въздъхна от удоволствие. Пълно блаженство. Мъж, който наистина умее да готви.

— Аз си мислех, че са само пет.

— Педантка. Винаги съм бил слаб по география.

— А по какво си бил добър?

Въпреки че през последните седмици бяха почти неразделни, а тази вечер той приготвяше вечеря в кухнята й — нещо, което изглеждаше естествено и прекрасно, дори изумително след годините, прекарани с Джайлс, — тя все още не знаеше почти нищо за него.

— По драматургия. Родителите ми усърдно се стараеха да не обръщат внимание на този факт.

Аманда се засмя.

— Не се съмнявам. Не е сред предметите, които водят към църквата. Би трябвало да се задълбочиш в латинския, примесен с малко вероучение.

— Боже, как мразех вероучението.

Аманда се усмихна.

— Защо се смееш?

— „Боже, как мразех вероучението.“ Досмеша ме на думите, които използваш.

Той остави мензурата и се доближи до нея.

— Боже — изимитира тона й той, — колко те обичам, Аманда Уелс — наведе се и я целуна по устните.

— Извинете ме — дочу се саркастичният глас на Клио зад гърба им. — Отивам у Джасмин да си пишем домашните.

— А няма ли да вечеряш?

— Ще вечерям там. Не искам да ви развалям купона.

Аманда се канеше да каже „Правилото е да се храним заедно“, когато й хрумна, че отиването на Клио у Джасмин можеше да се окаже удобно. Така двамата с Люк щяха да си поговорят, а и щяха да избягнат ужасното напрежение между него и дъщеря й.

— Добре. Но да се върнеш до десет.

Аманда отново се обърна към Люк. Хубавото му лице беше помрачняло.

— Не бива да й разрешаваш да говори така с теб. Ще започне да си въобразява, че всичко й е позволено.

Макар той да имаше известно право, Аманда изпита желанието да му напомни, че Клио е нейна отговорност.

— Знам. Просто сега й е много трудно — ние двамата сме заедно, а баща й скоро ще има близнаци…

Но Люк не я слушаше.

— Искам да кажа, ще допуснеш ли да се мъкне с по-възрастни мъже, особено след онази история с учителя по ски?

— Стига, Люк — студенината в гласа й изненада самата нея, но наистина чувстваше, че поведението на Клио няма нищо общо с него.

Той сви рамене. Аманда се помъчи да сдържи раздразнението си. Не искаше да се карат. В края на краищата той се опитваше да помогне. А поведението на Клио далеч не беше образцово.

— За какво искаше да говорим?

Люк се наежи.

— Няма значение. И бездруго може да не стане. Да забравим за това.

За първи път я отблъскваше емоционално и това й напомни за една игра, която силно мразеше като дете. Някой ти завързва очите, а ти започваш да чакаш. Можеш да получиш целувка, да те погъделичкат с перо или да те зашлевят. Смешното беше, че не се знаеше какво ще последва. Само дето на Аманда никога не й бе забавно.

— Спагетите са готови — обяви Люк.

Тя откри, че не е гладна. Люк се различаваше от Джайлс почти във всеки възможен смисъл. Защо тогава изпитваше същото чувство на объркване и негодувание, което й вдъхваше и Джайлс? Може би проблемът беше неин, както тъй енергично бе настоявал навремето самият Джайлс? Но докато от страх или по навик беше оставяла на съпруга си да му се размине, сега изобщо не се канеше да повтаря грешката си.

— Слушай, това, което се канеше да ми кажеш, очевидно е важно за теб. Бих предпочела да го обсъдим сега.

— Добре тогава — най-чаровната усмивка на Люк се върна.

Сякаш напрежението, което цареше допреди две минути, бе плод на въображението й. Двамата седнаха заедно на кухненската маса и той допълни чашите им с вино.

— Помниш ли, когато ти казах за онова предложение за работа в Лийдс?

Сърцето на Аманда подскочи. Помнеше го добре, но тъй като не го беше споменавал отново, по някакъв глупав, щраусовски начин се бе надявала да се е разминало.

— Настояват за отговор. Възможността е приказна — да организирам там фестивал на модерните изкуства. Всички говорят колко фантастичен е Лийдс напоследък. Трептящ. Енергичен. Университетът е най-модерният в страната.

— Лийдс — някак глупаво повтори Аманда.

Между Лейнтън и Лийдс имаше петстотин километра. Но не беше само разстоянието. Връзката им още бе нова, нуждаеше се от подхранване, за да укрепне. Нуждаеше се от интимност и близост. Това, от което не се нуждаеше, бяха стотици километри ненадеждна железопътна връзка.

— Ясно. Кога трябва да заминеш? Ако приемеш работата, разбира се.

Опитваше се да разбере доколко е ентусиазиран и доколко държи да получи работата поради чиста безизходица. Но Люк чакаше нейната реакция.

— Не изглеждаш възхитена — най-сетне рече той.

— Не съм. И трудно бих могла да бъда, нали? Знам, че е егоистично, но май съм се надявала да останеш тук.

— Договорът ми скоро изтича.

— Да, разбира се — за Бога, тя знаеше, че работа като неговата налага много пътувания.

Неизбежността на положението се стовари върху нея. Люк щеше да замине за Лийдс. Щяха да се опитат да запазят връзката си, но щеше да се окаже невъзможно поради усложненията в живота й. На Клио й предстояха важни изпити. Шон беше едва десетгодишен и имаше нужда от внимание. Майка й щеше да помогне, но не можеше да поеме цялата грижа за децата.

— Защо не дойдеш и ти? — Люк взе ръката й.

Аманда немощно се усмихна. Той нямаше представа какво щеше да означава преместване на семейство, пуснало дълбоки корени на друго място. Особено поради нестабилността след развода. Единственото, за което истински се беше постарала след раздялата си с Джайлс, бе да запази живота на Клио и Шон абсолютно същия във всяко друго отношение.

Люк вдигна чаша и я погледна над ръба й.

— Има и друга възможност — усмихна се той като фокусник, който знае, че белият заек още е в цилиндъра.

Аманда се почувства като затворник, на когото са дали последна възможност за предсрочно освобождаване.

— И каква е тя?

— Споменах ти, че мога да получа постоянна работа тук. Разбира се, не може да се сравнява с тази в Лийдс и при нормални обстоятелства изобщо не бих се замислил, но… — думите му мъчително заглъхнаха.

— Но какво? — подсказа му Аманда.

— Но се влюбих в теб.

Този път сърцето й се преобърна. Затворникът бе получил свобода.

— Ще се радвам да приема работата в Лейнтън. При едно условие.

Аманда спря да диша.

— И какво е то?

— Двамата с теб да се опитаме да постигнем нещо сериозно. Да се преместя да живея тук, при теб. Да се опитаме да бъдем истинско семейство.

Тя не се подвоуми. Би предпочела предварително да го обсъди с Клио и Шон, но случаят беше спешен. Ако не предприемеше нещо сега, Люк щеше да напусне живота й. Децата й трябваше да се научат да го приемат.

— Добре — вдигна своята чаша и се чукна с него. — Да го направим. За нас. Да си пожелаем всичкото щастие на света.

— Всичкото ли ще ни е нужно?

— Да, в присъствието на Шон и Клио. Обещай ми, че ще ме оставиш да им го съобщя внимателно.

— Звучиш, сякаш съм някаква заплаха, а не любовник.

— Съжалявам — докосна лицето му. — Ще се изразя иначе. Това е най-прекрасната изненада и знам, че всички ще бъдем много щастливи — усмихна му се нежно. — Рано или късно ще се получи.

Докато стана време Ангъс да надникне отново, Изобел беше станала от стола и си бе приготвила сърцераздирателна вечеря от половин филийка препечен хляб и рохко яйце.

— Бих те поканила на вечеря — рече тя, — но както виждаш, няма да стигне за двама, освен ако не можеш да правиш чудеса.

Ангъс нежно я прегърна, докато отблъсваше мисълта за празната си къща. Дори не беше се замислял какво ще яде.

— Между другото искам да ти кажа нещо — тя седна с подноса върху коляното си и пое дълбоко дъх да укроти болката, която внезапно я прониза като остър бръснач в корема. — За тържеството по случай привършването на обекта.

— Тъкмо се чудех кога ще се захванеш за това. Не го одобряваш въпреки речта си.

На Ангъс му бе отнело доста време да проумее сложната реакция на майка си. Тя мразеше онова, което наричаше „готованска култура“. Беше губила дома си и не хранеше съчувствие към онези, които хем биваха подслонявани от държавата, хем само се вайкаха.

— Да, в началото не го одобрявах. Не разбирам защо хората смятат, че могат да получават нещо срещу нищо.

— Лади е на мнение, че съм луд.

— Не, не мисля, че си луд. Пошегувах се за чудесата, но според мен „Истклиф“ почти се вмества в представите за чудо. Постигнал си нещо изумително. Когато дойдох тук, никой почтен човек не смееше да стъпи там. А ти вдъхна на хората известна гордост и вече не смятам, че приемат домовете си за гарантирани. Онзи ден го почувствах. А сега най-добре да изям това яйце, преди да се е превърнало в гума.

Ангъс трябваше да се извърне, смаян, че думите на майка му значат толкова много за него.

Тя хапна от яйцето, но за да не изневери на природата си, не можа да се сдържи да не го бодне за последно:

— Още си влюбен в майката на онова момиче, нали?

Ангъс сви рамене.

— Не разбирам защо така добре управляваш всички други аспекти на живота си, освен този.

— Не си в крак със събитията, маме. Жените вече не обичат мъжете да управляват.

— Дрън-дрън! — гласеше коментарът на Изобел, изречен с обичайната строга шотландска интонация.

Ангъс се постара да не изглежда шокиран.

— Да не ме съветваш да се втурна там, да повлека Аманда за косата и да халосам Люк Найт със сопа?

Изобел отхапа миниатюрна трохичка от препечената филийка.

— Ще е по-добре от настоящата ти стратегия да стоиш със скръстени ръце.

— Слушай, маме — внезапно се ядоса Ангъс, — ако ми потрябва съвет за любовния ми живот, ще ти го поискам.

Вярна на себе си, Изобел не можа да се примири последната дума да не е нейна:

— Тогава по-добре действай. Онзи младеж е бързак и е лишен от твоите скрупули. Познавам този тип. Щом искаш, играй по правилата, но не очаквай това от него.

„Ако не умираше, щях да я удуша“, помисли си мрачно Ангъс. Освен това на майка му й беше лесно да го обвинява, че стои със скръстени ръце по отношение на Аманда. Но доста по-неясното бе какво трябваше да направи.

От друга страна, може би все пак трябваше да предприеме нещо. Може би трябваше да пренебрегне Люк Найт и да й признае чувствата си, да й каже, че мисли непрекъснато за нея и все си представя какво би станало, ако съпругът й не беше се върнал онази нощ.

Ангъс беше сравнително уравновесен, но чувстваше едно нещо с всяка фибра на съществото си. Ако Джайлс не ги бе прекъснал, той, а не Люк, щеше да е в обятията и сърцето й. Но сега как да я убеди в това?

Независимо от риска за болезнено отблъскване трябваше да й каже.

Всъщност щеше да го стори още на другия ден.

За първи път от седмици насам, макар къщата да беше голяма, празна и кънтяща, той спа като бебе.

— Изглеждаш ми много весел — подвикна Роуз Майлс, като видя Люк да върви по плажа пред хижата им.

Беше го наблюдавала няколко минути, преди да го заговори. Бе взел камъче от плажа и внимателно го беше хвърлил върху начертаната от децата дама, после заскача от квадрат в квадрат. Беше толкова бликащ от енергия детски жест, че Роуз се засмя.

— Всъщност съм такъв. Искаш ли един валс, Роуз?

Лицето й разцъфна в усмивка. Кожата й беше толкова стара и прегорена от слънцето от десетилетия лежане на плажа, че приличаше на щастлив алигатор. Като се огледа да се увери, че никой няма да ги види, а може би и с надеждата, че има някой, двамата с Люк се понесоха във валс по дъсчената пътека, която водеше от крайбрежната алея към редиците плажни бунгала.

В задната част на дъсчената пътека имаше няколко мърляви заключени магазина, прилични по-скоро на сергии, които работеха само през лятото и продаваха евтини морски дреболии. Още бяха затворени за зимата. Двама мъже ги гледаха замислено, единият държеше малък като длан компютър в ръка.

Когато се приближиха с валсова стъпка, Люк разпозна в тях Ангъс Дей и шотландския му ръководител на строежите.

И Ангъс беше забелязал Люк. Въпреки чувствата си се усмихна на нелепата гледка как Роуз Майлс със своите вероятно осемдесет и пет години се носеше като младо момиче по пустия плаж.

— Здравей, Роуз — рече Ангъс. Знаеше, че трябва поне да кимне на Люк, но някакво детинско упорство му попречи. — Изглеждаш щастлива.

— Не аз съм щастливата… — те спряха да танцуват задъхани и засмени. — Люк заслужава поздравления.

Ангъс изпита тежко предчувствие като ледена буца в дъното на стомаха си.

— И защо?

Люк лениво се усмихна, в очите му пламтеше победата.

— Защото жената, която обичам, току-що ме покани да се пренеса при нея.

Роуз, невинно невежа за опасните води, в които газеше, се усмихна на Ангъс.

— Не е ли прекрасна новина? Винаги съм твърдяла, че жената, която улови Люк, ще е щастливка. Той е най-красивият младеж в цял Лейнтън.

— А — отвърна Ангъс с натежал от ирония глас, — но както казва майка ми, външността не значи нищо.

— Благодаря, Ангъс — Люк насмешливо вдигна вежда. — Ще се постарая да живея според възвишените морални проповеди на майка ти.

— Да — Ангъс присви очи и гласът му придоби стоманени нотки, които прерязаха слънчевото утро. — Най-добре ще е хубавичко да се постараеш.

— Е — отбеляза Роуз, когато двамата рязко му обърнаха гръб, — това не беше много възпитано от страна на господин Дей.

— Така си е — съгласи се Люк, като потисна усмивката си. — Въобще не беше възпитано. Но какво може да се очаква от него? Ангъс Дей е просто една капиталистическа акула, която се прави, че има съвест. Понякога обаче истинската му същност лъсва.

— Колко странно — сподели Роуз с Бети, когато се прибра. — Бях на алеята с онзи мил младеж Люк Найт и се сблъскахме с Ангъс Дей. Едва не се сбиха.

Бети изгледа сестра си, сякаш е малоумна.

— Естествено.

После продължи да простира нощниците си на малкото въже пред плажната им хижа. Имаше прекрасен вятър за сушене. Беше март, но с обещание за топъл април.

— Защо да е естествено? — засегна се Роуз. Тя се гордееше, че е по-проницателната, придобила мъдрост с годините, докато Бети крачеше през живота, ръсейки тъпи забележки и в общи линии се държеше като младо момиче на първия си бал.

— Не е ли очевидно? Има само една причина, поради която мъжете се държат така.

— И каква е тя, моля? — Роуз отмести изпъстрената с цветчета нощница на Бети и зачака.

— Трябва да са влюбени в една и съща жена.

— Я стига, Бети, откъде можеш да знаеш подобно нещо?

— Само от цял живот, пълен с влюбени в мен мъже — Бети напето преметна шалчето си през рамо като някаква сбръчкана Айседора Дънкан.

— И защо тогава си самотна старица, обитаваща славна плажна хижа с грозната си дърта сестра?

— Защото ми дожаля за теб и не исках да те оставям сама. А, между другото, господин Дей се отби при мен, докато ти се излагаше с валсовете си по алеята — млъкна величествено, наслаждаваше се на усещането, че знае нещо повече от Роуз за втори път тази сутрин. — Иска да ни направи предложение.

— Какво предложение?

— Нямам представа — Бети извади последния си коз. — Но ако ще предложи да ни определят за над осемдесетгодишни кралици на нощта, мисля, че идеята е блестяща.

— Какво правиш? — Клио наблюдаваше как майка й за втори път през седмицата чисти и подрежда къщата.

Истината беше, че от деня, когато Люк предложи да се нанесе при нея, Аманда започна да гледа по друг начин на дома си. Изведнъж купчините стари вестници, неидентифицираните пластмасови предмети и котешките косми, които хвърчаха из кухнята, започнаха да й се струват не толкова като неизбежен хаос, породен от семейния живот, а просто станаха потискащи. Искаше й се да лъха на чистота, дори подредеността да беше недостижима цел.

— Какво, по дяволите, ти става? — настоя Клио, докато си приготвяше сандвичите за училище. — Превръщаш се в еднолична реклама за гумени ръкавици. Хайде, успокой ме. Пила си домакински препарати или си смъркала политура за мебели, нали? Родната ми майка не лъска кухненския умивалник и не избелва чашите за чай.

— Не съм избелвала чашите за чай. Просто реших да поизчистя, това е всичко — Аманда се стараеше да не се оправдава. — Човек може да се измори от живота в кофа за боклук. Викат му пролетно чистене. Всички хора го правят.

— Всички хора може да го правят, но ти никога не си го правила досега. Обзалагам се, че е свързано с твоя рицар в блестящи доспехи.

Аманда не отговори. Искаше да контролира разговора, когато съобщеше новината за Люк. Беше намислила тази вечер да изведе Шон и Клио и да им я съобщи на порция пица.

— Така е, нали? — настояваше Клио. — Да не се страхуваш, че ще хване някоя зараза от плота за готвене?

Аманда не обърна внимание на думите й.

— Всъщност — изрече тя по-многозначително, отколкото беше възнамерявала — има нещо, за което искам да поговорим — спря, защото не знаеше как да съобщи новината.

— По дяволите! — Клио спря да реди училищната си чанта и погледна майка си. — Значи работата е дебела, така ли? Едно бързо чукане би изисквало десет минути, за да натикаш всичко под дивана. Нали не си го поканила да се нанесе?

Аманда се изчерви.

— Клио, всичко стана страшно трудно. Предложили са му прекрасна работа на север, но я е отказал заради мен. Единственото, което поиска, за да остане в Лейнтън, е да не живее в някакъв неугледен празен апартамент. Иска да живее с мен. С нас.

— Мамо, та той дори не ни познава — гласът на Клио трепереше от обида. — Той познава теб. Интересува се от теб. Не е избрал нас и вероятно въобще не ни иска. Ние сме просто цената, която трябва да заплати, ако иска връзка с майка ни. Е, аз пък не искам връзка с него. Дори не го харесвам.

— Клио — започна да убеждава дъщеря си Аманда, — не знаеш какво ще стане. Нито пък аз. Но ти обещавам, ако нещата не потръгнат, ще го помоля да си отиде. Всъщност и на мен не ми се щеше да бързаме толкова…

— О, нима! — саркастично възкликна Клио.

— Клио, ще го загубя — Аманда се разкъсваше на две. Люк беше първият мъж след Джайлс, с когото си представяше, че може да има сериозна връзка. Ангъс Дей бе просто кратка грешка, поредният мъж, подобие на Джайлс, но Люк беше нещо различно. Разбира се, понякога я дразнеше, но все пак бе най-доброто, до което щеше да се добере някога. — Знаеш колко бях самотна. Дори ти се залови да ми помагаш с ония обяви. Люк иска да се обвърже.

— Знаеш ли какво — изкрещя Клио, — звучи ми, като че ли те принуждава. Никога ли няма да се научиш, мамо? Точно това правеше татко през цялото време. А ти му позволяваше. И вината за проваления ви брак е твоя. Трябваше да му се противопоставяш. А сега Люк започва всичко отначало. Само че този път може и да не остана да гледам — пъхна сандвичите в училищната си чанта и тресна вратата на къщата, преди да успее да чуе вика на Аманда:

— Не, нищо не си разбрала! Люк изобщо не е като баща ти!

Аманда се извърна, мъчеше се да преглътне сълзите на болка и разочарование, че се беше справила толкова зле. Зад нея стоеше Шон с щръкнала като на пънкар от седемдесетте години коса и накриво закопчано палто.

Прегърна го с надеждата, че не е чул пререканието й с Клио.

— Ей, съблечи си палтото — разкопча най-горното копче. — Още не си закусил.

— Всичко е наред — Шон тикна рамото си обратно в палтото. — Не съм гладен.

Аманда знаеше, че трябва да настоява синът й да хапне нещо, но нямаше сили за поредния спор. Набързо му направи сандвич с фъстъчено масло и конфитюр, неговия любим, и дори изряза коричките, както той обичаше.

— Ето. Можеш да го изядеш в автобуса.

— Не, мамо, благодаря. Ще изчакам междучасието — взе си раницата, която изведнъж започна да изглежда твърде тежка за крехкото му телце, и тръгна към пътната врата. Точно преди да излезе, се обърна. — Мамо, та той дори не се интересува от футбол — изрече тихо. — Представяш ли си, въобще не е чувал за Бартез — поклати тъжно глава. — Дори татко беше чувал за Бартез.

— Ти можеш да го научиш — извика Аманда след него, но беше твърде късно — и Шон си бе тръгнал.

Аманда седна на кухненската маса и опита да се пребори със сълзите. Децата не разбираха колко смазващо самотна се чувства една жена, когато съпругът й я напусне. Всички бяха уверени, че ще оцелее, че ще събере парчетата. Независимо от болката, трябваше да се държи. Хората го очакваха, дори съпругът, дори новият любовник. Добрата стара Аманда. Тя е достатъчно силна да се справи. Е, този път не беше. В живота й бе влязъл човек, който я обичаше, човек, когото и тя обичаше, и нямаше да допусне да си отиде.

Яростните и разрушителни обвинения на Клио, че Люк е точно толкова властен, колкото и Джайлс, нахлуха в главата й. Но Клио бъркаше. Може да беше умна и интелигентна, но не знаеше всичко. А и никога не беше си правила труда да опознае Люк.

Когато го направеше, щеше да разбере, че няма нищо общо с Джайлс.

Единственото, което трябваше да стори, беше да намери начин да помогне на Клио и Шон да се убедят в това.

Лошото бе, че началото не беше блестящо.

Глава 17

Клио се постара да отсъства от къщи в деня, когато Люк се нанесе.

— Ако имаш нужда от мен, у Джасмин съм — информира тя лаконично майка си.

Аманда не я спря. Не можеше да насили Клио да приветства Люк, а освен това при настроението, което я беше обзело през последните дни, за всички щеше да е по-леко, ако наистина я нямаше.

— Добре, но се върни за вечеря. Замислила съм нещо специално.

Клио видимо се канеше да отговори грубо, но се сдържа.

— Слушай, защо не излезете някъде с Люк? Аз ще се грижа за Шон — измайстори бледа усмивка. — Дори няма да ти взема пари.

Аманда посегна да погали дъщеря си по рамото. Досети се, че момичето гледаше да избегне събирането на всички около масата.

— Ще има пълнено пиле с печени картофи. Любимото ти ядене.

— Мамо! — Клио гневно бутна ръката й. — Знам, че искаш да бъдеш щастлива, че дори имаш право да бъдеш щастлива след начина, по който татко се отнасяше с теб. Въпросът е, че тук е и мой дом, а аз не познавам Люк. Виждала съм го няколко пъти и всичко това ми изглежда доста прибързано. И ти не го познаваш добре. Ами какво ще стане, ако се окаже някой насилник или има тъмно минало? Искам да кажа, бил ли е някога женен, живял ли е някога с жена? Не ти ли се струва странно, че вече е надхвърлил тридесетте, а още не си е осигурил собствен дом и се нанася при теб като някой студент?

Аманда прехапа устни. Наистина беше прибързано, доста по-прибързано, отколкото й се бе искало. Но не беше ли, защото Люк бе съвсем сигурен в чувствата си, дори тя да се нуждаеше от малко повече време да свикне с идеята?

— Клио, той ме обича и не искам да го загубя.

— Но не те ли е страх, че ще загубиш мен, че ще се чувствам неловко в собствения си дом?

— Разбира се, че се страхувам. Но след по-малко от две години ти ще навършиш осемнадесет. Ще отидеш в колеж. Няма вече да имаш нужда от мен.

— И несъмнено ти ще направиш от стаята ми кабинет за Люк.

— Клио, това не е честно. Може би ще е най-добре да останеш да вечеряш у Джасмин.

— Не се тревожи. Ще остана да спя у Джасмин! — тръшна вратата зад гърба си, без да погледне назад.

Като си тръгна, Аманда седна на кухненската маса и се разплака, заобиколена от торбите от супермаркета, същинска Рут, ридаеща сред чуждото жито. Вече нямаше желание да готви. Печеното пиле беше символ на щастливия семеен живот. То носеше представи за Коледа, Великден и безбройни вечери около масата, при които всички се смееха и шегуваха един с друг.

— Всичко е наред, мамо — дребничката фигура на Шон се появи на вратата. — Аз обичам печено пиле. Особено както го приготвяш ти, с чесън.

Тя му се усмихна измъчено.

— Не се връзвай на Клио. Просто я тресе пубертетът. На тази възраст са като бебета. Винаги вдигат патърдия, за да им обърнеш внимание. Да ти помогна ли да обелиш картофите?

Взе го в прегръдките си. Обикновено той реагираше със „Стига де, мамо!“, когато се опитваше да го целуне, но днес сякаш разбираше, че се налага по-голяма тактичност.

— Какво бих правила без теб? — запита тя, рошейки меката му руса коса, косата, която той искаше да обръсне, за да заприлича на гологлавия Бекъм.

— Вероятно щеше да се катериш някъде в Непал или да обикаляш пирамидите, яхнала камила — обяви мъдро детето. — Това се кани да направи майката на Бен, когато той постъпи в университета.

— Е — тя отметна назад косата му и го целуна по челото, — това ще е нещо, което си струва да очакваш — извади тавата и започна да чисти скилидките чесън, които щеше да опече с пилето, докато станат точно както ги обичаше Шон — меки и сладки.

В интерес на истината вечерята мина по-добре, отколкото очакваше. Люк се появи с един малък куфар, който остави дискретно в спалнята й, а като слезе, завари маса, украсена със запалени свещи и цветни хартиени салфетки, които Аманда беше изровила от чекмеджето.

— Съжалявам, че са надписани с „Честит рожден ден“ — извини се тя, — но нямах други.

— Прекрасни са — понечи да я целуне, но осъзна, че това може да смути Шон, и се спря. — Благодаря и на двама ви за старанието — тя забеляза, че той дипломатично не споменава отсъствието на Клио.

След вечеря раздигнаха заедно масата и измиха чиниите, а после Шон запита:

— Искаш ли да ти покажа папката ми за „Манчестър Юнайтед“?

Настъпи секунда мълчание. „Моля те, кажи да“, мълчаливо му внушаваше Аманда.

— Чудесно — отвърна Люк и леко докосна ръката й, като мина покрай нея.

Шон разпростря съдържанието на скъпоценната папка върху кухненската маса. Имаше програми за мачове, снимки на отбора и престарял билет за мач, предоставен за колекцията от нечий дядо.

— Алекс Фъргюсън, това е треньорът на „Манчестър Юнайтед“ — обясняваше Шон високо и бавно, сякаш Люк едва разбираше английски, — е привърженик на схемата четири-четири-две.

— Е, все пак съм чувал за Алекс Фъргюсън — отбеляза Люк. — Той е шотландец, нали? По правило не си падам много по шотландците — намигна на Аманда, за да не пропусне намека за Ангъс.

— Не виждам какво общо има това с футболното треньорство — възрази Шон, възмутен от странността в поведението на големите. — Много от най-великите треньори са шотландци.

— Просто личен предразсъдък — приканващият му шоколадовокафяв поглед се спря на Аманда. — Не ми обръщай внимание.

Тя ги наблюдаваше с нежност. Беше готова да разцелува Шон, задето полагаше усилия да опознае Люк. Само че той не би го допуснал.

— Не си ли играл футбол в училище? — обърна се Аманда към Люк.

— Футболът беше за плебеите. А ние бяхме каймакът и играехме ръгби. Всъщност бях доста добър.

Аманда се загледа в него. Фигурата му беше висока и стройна, а не с дебел врат и огромен гръден кош, както при играчите на ръгби.

— Не те виждам като нападател.

— Бях крило. Исках да си опазя ушите. Играчите от предната линия имат гадния навик да ти ги изтръгват. А сега — усмихна й се той с любов, а тя усети, че сърцето й е готово да се разтопи и разтече по плота — да се върнем към „Ман Юнайтед“

Аманда приготви кафе. За всички присъствието на Люк беше някак чуждо. Самата тя се почувства особено, когато направи място за дрехите му в гардероба, който беше споделяла с Джайлс, а стоеше и въпросът от коя страна на леглото обича да спи.

— Отдясно ли предпочиташ или отляво? — запита тя, докато той си разопаковаше багажа. Тя винаги спеше отдясно, за да е по-близо до вратата, ако се наложи да става заради децата през нощта. От друга страна, защо нещата трябваше винаги да остават едни и същи?

Отговорът на Люк беше напълно обезоръжаващ.

— Надявам се и двамата да сме в средата.

Протегна ръце към него.

— Наистина се радвам, че се събрахме.

— Не, не се радваш — рече той и я привлече към себе си. — Ти би предпочела нещата да продължават както преди — да ме виждаш от време на време и да обявяваш родителска вечер, ако не ти се иска да си с мен, но навиците съществуват, за да бъдат разрушавани. Виж, знам, че всичко това е необичайно за теб, всъщност и за мен е необичайно. Ще се приспособим заедно, нали?

Аманда усети топла вълна на благодарност и облекчение, че Люк очевидно разбира нещата толкова добре. Беше най-милият, най-чувствителният мъж на света. Да не говорим, че беше и най-сексапилният. Усети, че очите й се спират на леглото.

— Ей! — той потърка ухото й с носа си и внезапна тръпка на удоволствие прониза тялото й. — Да не уплашим децата. Кога си лягат?

— Клио вероятно няма да се прибере тази вечер. Шон си ляга към девет.

— Тогава среща в девет — очите му преливаха от закачливи обещания.

— А, и не забравяй котката. Много е вероятно да се нахвърли върху теб. Крайно е ревнива към стопанката си.

— Значи затова все ходи по петите ти. Обича да участва в тройки.

Аманда огледа стаята. Халатът на Люк редом с нейния изглеждаше добре. Не видя никаква пижама.

— С какво спиш?

— Познай.

— Хммм — изкикоти се Аманда, — това е опасно.

— С копринени боксерки, подарък от благодарна обожателка — вдигна чифт долни гащи, обсипани с десетки малки боксерчета.

— Нали не са наистина…

— Купих си ги сам. Поръчах ги по пощата. Стават ли за предградията?

Думите на Клио, че не знае нищо за него, просветнаха в ума й.

— Някога бил ли си женен?

— Не.

— А живял ли си с жена?

Люк придоби вид, сякаш искаше да смени темата.

— Няколко пъти.

— И защо не потръгна?

— Защо морето е синьо? Дълга история. Пък и това е минало. А сега е сега. Наистина съм щастлив, че съм тук, Аманда.

Аманда усети прилив на щастие.

— И аз се радвам, че си тук.

— И какво толкова имаш против него? — запита Джасмин, когато двете се настаниха да прекарат нощта в приказки — тя на тясното си легло с красивата завивка на цветчета, а Клио — върху дюшек на пода до нея.

— Истината е, че почти не го познаваме. Мама излиза с него съвсем отскоро и изведнъж хоп, той вече живее у нас. Има нещо гнило. Освен това съм сигурна, че мама всъщност не го искаше у дома. Струва ми се, че той я принуди да се съгласи, точно както правеше татко. Никога няма да обикна мъж, който ще ме кара да се чувствам виновна. А мама е толкова склонна да изпитва вина за какво ли не.

— Да не би да твърдиш, че никога не я караш да се чувства виновна, за да получиш нещо от нея?

— Разбира се, че го правя, но това е различно. Аз съм й дъщеря и съм в трудна възраст. Пубертетите винаги карат родителите си да се чувстват виновни, за да получат каквото искат. Лошото при мама е, че изобщо няма нюх към мъжете.

— А какво казва тя? Забелязва ли, че е като баща ти?

— Ами, забелязва. Смята го за мил и грижовен. От типа „нов мъж“. Пълна противоположност на татко.

— А той не е ли?

— Единственото, което е направил досега, е да й купи няколко пъти цветя. Но по външност е различен. Готин, лъскав, чаровник.

— Звучи ми като голямо подобрение в сравнение с баща ти.

— Да, ама кой иска баща му или дори вторият му баща да е такъв? Предпочитам да носи жилетка и да се грижи за нея.

Мисълта за Ангъс Дей, който наистина носеше жилетки, което страшно забавляваше Клио, но все пак успяваше да изглежда сносно в тях, нахлу в ума й. Защо майка й не можа да хлътне по него вместо по Люк?

— Мислиш ли, че майка ти го обича?

Клио мрачно се замисли.

— Вероятно. Така ми се струва.

— Тогава няма мърдане. Освен ако — Джасмин се развесели при мисълта за предстоящата евентуална драма — не решиш умишлено да ги разделиш.

— Не — Клио въздъхна. — Аз обичам мама. Няма да е честно.

— Тогава защо не се опиташ да бъдеш мила с него?

По някаква причина това предложение изпълни с паника Клио. Не желаеше да бъде мила с него. Не го искаше там. Домът й вече нямаше да е неин. Дори използването на банята щеше да е смущаващо. Отсега нататък трябваше да крие всичките си лични неща и никога да не се мотае вкъщи по хавлия или нощница.

Истината беше, че самата представа за постоянно присъствие на Люк у тях предизвикваше гадене някъде дълбоко в стомаха й, по-лошо и от онова, когато бе неразположена.

И все пак нямаше никакво понятие защо.

— Чухте ли? — запита Луиз останалите членки на читателската група. — Рицарят в блестящи доспехи се е преместил у Аманда.

Беше ред на Рути да бъде домакиня на сбирката и всички седяха в гостната й, украсена с ярко оцветените възглавници за под, които беше използвала при курсовете си по естествено раждане. Ан винаги твърдеше, че легне ли на такава, веднага започва да се упражнява да диша.

— Какво? Новият мъж? — Ан беше шокирана. — Но тя го познава едва от няколко месеца.

— Е, значи са оползотворявали пълноценно времето си — похотливо отбеляза Симон.

— Предполагам, на нашата възраст нещата се движат бързо — заяви Ан. — Ние сме по-зрели, по-самоуверени. Знаем какво искаме от една връзка.

— Секс — отсече Симон и всички отново се разкикотиха.

— За Бога. Сигурна съм, че Аманда е достатъчно разумна, за да не хлътне по някого само заради секса — отвърна Ан.

— Шшшт — намеси се Джанин. — Май идва.

Аманда пристигна задъхана от тичането до магазина с евтин алкохол, стиснала бутилка газирано австралийско вино.

— Най-добре ще е да я изчакаме сама да ни каже — изсъска Симон.

Аманда се тръшна на последната свободна възглавница на пода — яркочервената. В нея се впериха пет въпросителни погледа.

— Започнахте ли вече? — тя взе да рови в огромната си чанта, за да открие „Спомените на една гейша“, книгата за този месец. — Е, стори ми се направо блестяща. За първи път усетих, че съм в състояние да разбера естеството на еротичното обсебване.

От Симон се изтръгна тих кикот, който се разпространи като горски пожар сред групата, докато всички се затъркаляха от смях по пода и едва не изритаха чашите си с вино.

— Какво има? — запита озадачената Аманда. — Какво толкова казах?

— Изглежда — заобяснява Симон, като отметна дългата черна коса и избърса саждено черния туш за мигли от бузите си, докато се мъчеше да спре да се смее, — всички решиха, че говориш за себе си и Люк.

— Е, знаете — добродетелно отвърна Аманда, — че животът не е само секс, нали?

В този момент бутилката газирано вино до нея внезапно изхвърли тапата и наоколо се поръси пенлива течност. Аманда също започна да се смее.

— Макар да съм длъжна да призная, че все пак помага.

Луиз, замаяна от липсата на обяд и двете чаши шардоне — не че се нуждаеше от допълнителна дързост, — сръга Аманда в ребрата.

— Значи приятелката ми се оказа права? Приказен ли е като любовник?

— Приказен — съгласи се Аманда. — По-точно в сравнение с Джайлс. Но от друга страна, почти всеки би бил приказен в сравнение с Джайлс. Представата на Джайлс за любовна игра беше да потърка члена си в бедрото ми и да каже: „Искаш ли малко цуни-гуни?“ А след пет минути спеше дълбоко.

Всички отново гръмко се разсмяха.

С изключение на Рути. Някъде дълбоко в паметта й започваше да изплува причината, поради която бе чувала името на Люк Найт.

И тя не беше, че е невероятен любовник.

Глава 18

Клио плътно се загърна в халата си. Умираше да ползва тоалетната, но банята беше заета от Люк, който се къпеше. Пристъпваше от крак на крак и го слушаше да си пее някаква оперна ария. Майка й не беше ли му обяснила проклетия ред за банята? Първите петнадесет минути бяха за Аманда, следваше Шон и накрая, от осем без петнадесет до осем и петнадесет, беше ред на Клио. Люк, с неговата баровска, късно започваща работа трябваше да е последен. Затича се надолу да изрази протеста си.

— Мамо, каза ли на Люк за реда в банята? Стои там цяла вечност и ще закъснея.

Аманда потисна усмивката си. В интерес на истината беше обяснила на Люк, че времето за използване на банята е ограничено, но подозираше, че строгият ред на семейния живот е нещо ново за него.

— Люк! — почука на вратата и изведнъж се усети повече негова майка, отколкото любима. — Ред е на Клио да ползва банята и ще закъснее за практика, ако не влезе скоро.

Люк спря да чурулика.

— Добре. Излизам веднага.

След две минути се появи, лъскав и усмихнат като самодоволна пума, с увита около кръста хавлиена кърпа.

— Извинявай, че те прередих — театрално се извини той на Клио. — Все пак ти оставих водата да тече.

Клио се втурна в банята, затръшна вратата и демонстративно спря водата. Взе ароматизирания дезинфектант, с който майка й чистеше тоалетната, и заля цялата вана с тесни червени струи, за да заличи всяка следа от присъствието на тялото на Люк. Отвори широко прозорчето на банята, въпреки че още беше хладно.

Долу Шон обитаваше свой собствен свят, седнал да закусва на масата и зачетен в анкетата на гърба на пакета с корнфлейкс. Аманда се суетеше да им приготвя сандвичите за обяд, а Люк нехайно си сипа последното мляко.

— Изпил си всичкото мляко! — нахвърли се върху него Клио, като слезе.

— Ти обикновено закусваш препечен хляб — спокойно изтъкна той.

— Но тази сутрин ми се ядеше мляко с корнфлейкс. И къде, по дяволите, е мобилният ми телефон? Шон, виждал ли си…

— На тоалетката е — подсети я Аманда. — Не помниш ли, че снощи ти се обади Джасмин?

— Който изпревари, той ще натовари… — обади се Люк с тон, който се колебаеше между шега и подигравка.

— Щях да сляза много по-рано, ако не бях прередена в банята — кисело отвърна Клио.

— А сега нямаше да бързаш толкова, ако си беше подредила чантата снощи — изтъкна той.

Това го чуваше непрекъснато от майка си, но от устата на Люк беше прекалено.

— Няма да закусвам. И между другото — гласът й звучеше грубо, дори тя го усети — през цялата седмица ще излизам по-рано. На практика съм. Трябва да се явявам навреме, за да покажа интереса си.

Люк се направи, че не схваща подтекста в думите й.

— Добре. Това значи, че мога да използвам реда ти в банята.

Клио си събра нещата колкото можеше по-бързо и тръгна към вратата.

— Довиждане.

— Чао, желая ти успех! — извика Аманда и й помаха.

Докато сваляше ръката си, Люк я пое и я целуна.

Клио се извърна, усети, че леко й се повдига. Причината беше в изражението на майка й. Изчервена, възбудена като младо момиче и, най-лошото — отвратително самодоволна. Сексът очевидно беше в основата на влечението на майка й към Люк, но не й се мислеше за това. Та Аманда бе надхвърлила четиридесетте! Положително бе ред на Клио да изживява удоволствията на секса, не на майка й. А какво беше успяла да постигне? Мимолетно чукане във Вал д’Изер, преди да я зарежат с опасенията за бременност. Беше толкова несправедливо!

— Мислиш ли, че е добре? — запита Аманда, когато Клио излезе, а Шон се качи горе да си вземе футболния екип. — Трудно й е в къщата да се появи човек, когото всъщност не познава.

— Много я глезиш, Аманда — любещото изражение се изпари от лицето на Люк и се смени с раздразнение. — Та тя дори не прави опити да ме опознае, нали? А аз се опитвам.

— Знам, че се опитваш — успокои го Аманда. — Тя просто е във възраст, когато е изпълнена с несигурност, а и онази история с момчето във Франция още я потиска.

— Може би е трябвало да внимава повече.

Аманда се канеше да възрази, че Клио е невинната жертва, когато влезе Шон, натоварен с футболни обувки, наколенки, шорти и безценната раирана фланелка с номера на Дейвид Бекъм.

— Днес Бартез ли ще бъдеш? — запита Люк.

— Едва ли — отвърна надменно Шон. — Бартез е вратар.

Аманда изпрати Шон до автобусната спирка, а после върна вниманието си върху Люк.

— Зает ли си днес?

Откак живееха заедно, той престана да се отбива толкова често в галерията и да я отвлича за пикник на плажа. Онова беше романтика, предполагаше тя, а това е истинският живот. Все пак разходките й липсваха.

Люк сякаш прочете мислите й.

— Какво ще кажеш да хапнем набързо някъде на обяд? Да те взема ли в един?

— Чудесно.

Беше една от онези прекрасни априлски утрини, когато във въздуха се носеше предчувствие за ранно лято. Докато отиваше на работа, Аманда забеляза, че улицата им е обрамчена с пухкави ябълкови цветчета. Няколко листенца се носеха из въздуха като конфети.

Тя реши да мине покрай плажа. Това щеше да удължи времето й с пет минути, но можеше да си го позволи, ако вървеше бързо. Освен това Луиз беше в добро настроение, откак Люк се премести при Аманда. Може би защото смяташе, че пътят й към Ангъс Дей е официално разчистен.

Докато ускоряваше крачка, се чудеше как ли ще се справи Клио с практиката и защо беше избрала фирмата на Ангъс Дей, когато можеше да прекара много по-интересно времето си сред художници и театрали с Люк. Като че ли не знаеше отговора. Клио не понасяше Люк. Използваше практиката при Ангъс Дей да го дразни умишлено. Аманда въздъхна. Толкова беше несправедливо — най-сетне бе открила мъжа, с когото искаше да се обвърже, но положението беше точно толкова объркано и трудно, колкото когато бе сама. Не заслужаваше ли малко щастие, след като бе прекарала последните три години в отчаяни опити да закрепи семейството, без да помисли за собствените си потребности?

В крайна сметка, Клио трябваше да свикне с положението. Аманда само се надяваше, че за доброто на всички това ще стане час по-скоро.

Тъкмо зави зад ъгъла след „Истклиф“, за да мине напряко към галерията покрай дома на Роуз и Бети, когато забеляза, че надписът пред хангара за лодки: „Дава се под наем“ беше сменен с: „Дадено под наем“.

Аманда се почувства, като че ли получи ненадеен ритник в стомаха. Някой беше наел хангара! Втурна се нататък и надникна през прозореца. Изглеждаше точно толкова празен и запуснат, колкото и преди. Как можеше някой да го наеме? Той беше неин! До този миг не бе осъзнавала колко много значи за нея мечтата да има своя галерия. В представите си я беше изчистила, беше боядисала стените в бяло, беше поставила нова дограма на прозорците, синя като гълъбово яйце, и беше запълнила пространството с дървени птици.

Вместо да отиде направо в галерията, се втурна към агента по недвижими имоти. Млад човек в костюм, който вероятно се надяваше да мине за „Армани“, тъкмо отваряше магазина.

— Искам да разбера как стои въпросът с онзи хангар долу на пристанището — започна Аманда, като се мъчеше да изглежда спокойна. — Наистина ли е даден под наем?

Младежът включи компютъра и затърси сред файловете.

— Да. Ето. Клиентите са дали оферта, но все още проверяваме препоръките им.

Сърцето на Аманда подскочи. Значи договорът още не беше подписан.

— Има ли вероятност да възникнат проблеми с препоръките? — запита тя с надеждата, че конкурентите й ще се окажат забъркани в пране на пари или неразкрити фалирали бизнесмени.

— Не. Това е просто формалност. Скоро ще подпишем договор — погледна отново монитора. Аманда се престори, че търси нещо в чантата си, докато скришом надничаше през рамото му. Съперникът й май беше фирма, наречена „Компютър Сентръл“. — Всъщност ще стане в петък — добави младежът.

— А ако друг направи конкурентно предложение, това ще промени ли нещата?

— Зависи от предложението.

— Добре — отсече тя с решителност, каквато не изпитваше. — Бихте ли ме регистрирали като заинтересувана наемателка, която би желала да ви направи изгодна оферта? — Прехапа си езика, преди да добави: — Ако банката ми отпусне заем.

— Може.

След като тя си тръгна, младежът се замисли за странностите в този бизнес — един имот можеше да стои празен в продължение на две години, а после изведнъж, в рамките на седмица, за него да се явят двама кандидати. Дали пък не знаеха за въпросния имот нещо, което той не бе разбрал. Най-добре ще е да поразучи не се ли готви нещо интересно, което да направи имотите около пристанището по-търсени.

Когато Аманда най-сетне отиде в галерията, наближаваше единадесет. Луиз в позата на валкирия се беше облегнала на вратата на магазина. А от изражението й едва ли можеше да се допусне, че се наслаждава на пролетното слънце. Изглеждаше, сякаш някой я бе помпал, докато беше станала два пъти по-голяма.

— Аманда, какви, по дяволите, ги вършиш? Казах ти, че господин и госпожа Уилямс ще дойдат да гледат голямото маслено платно — посочи към дъното на галерията, където двойка с вид на семейство на банков директор разглеждаше единствената скъпа картина в магазина. — Заварих ги да стоят на улицата и тъкмо се канеха да си тръгнат. А ти дори не благоволи да ме уведомиш, че ще закъснееш.

— Много съжалявам, Луиз, наистина не знаех… — започна Аманда. И веднага се усети, че не може да каже за хангара. Като начало Луиз едва ли би се възхитила от перспективата Аманда да отвори конкурираща галерия на две крачки от нейната, дори ако се окажеше възможно. — Извинявай. Семейни проблеми.

— По-вероятно си се въргаляла с новия си любовник — гръмко обяви Луиз и преметна застрашително шала през рамо. — Приятелството си е приятелство, но сиренето е с пари. Ще те държа под око.

И наистина изпълни заканата си. Цял ден не я изпускаше от поглед. Аманда се видя принудена тайничко да се обади на Люк и да отмени обяда им, а едва в три и половина следобед, когато Луиз най-сетне отиде да си купи сандвич, тя можа да се обади в банката за заема.

Когато Клио, спретната и важна в новите си служебни дрехи, се появи в „Дей — Строителни предприемачи“, Ангъс се съвещаваше с помощничката си Фей. Стилният открит офис беше празен, с изключение на нестилното постоянно присъствие на Лади Смитсън, нахлупил обичайната си вълнена шапка и приготвящ си чаша чай „Ърл Грей“. Клио се опита да сдържи усмивката си пред нелепата гледка.

Лади моментално схвана мислите й.

— Смяташ, че съм твърде прост за тази марка? Майката на Ангъс е виновна. От Изобел Дей се научих да пия точно този чай.

Лади извади пликчето с помощта на химикалка.

— Искаш ли да ти обясня нещичко за работата, преди Ангъс да дойде?

— Да, много — отвърна Клио.

— Очевидно Ангъс е директорът, а Фей управлява офиса. Има и няколко стажант-архитекти, младежи, които искат сами да станат строителни предприемачи, и надзорник на качеството, викаме му брояча на тухли, който прави оценките. Следват счетоводителят, моя милост и момчетата, които вършат черната работа. Наемаме ги повече или по-малко на постоянна основа.

— А каква е философията на Ангъс за фирмата?

— Няколко печеливши проекта и няколко проекта като „Истклиф“, отнемащи прекалено много от времето му, но в които вярва. Понякога, за да осъществим някой план, трябва да вършим строителни работи за общината. Ангъс много обича това.

— Защо всички предприемачи не постъпват като него? Струва ми се доста разумно.

— Да. Ама няма голяма печалба. А и хората не вярват на мотивите ни. Мнозина от общината очакват да се провали.

— Благодаря ти, Лади — обади се гласът на Ангъс зад тях. — Надявам се, че не ме описваш пак като безкористен обществен реформатор. Спечелих напълно достатъчно от сделката. Не се сърди на Лади. Той обича да ме представя като някакъв светец, когото определено не одобрява, между другото твърдо решил да подобри живота на човечеството, докато аз всъщност мразя липсата на въображение. Не понасям най-вече общините, пилеещи милиони за жилищни квартали, които приличат на Аушвиц, когато със същите пари могат да се създадат места, където хората наистина да искат да живеят. Край на лекцията — спря изведнъж и се усмихна. — А сега да видим какво ще правим с теб през цялата седмица. Помощничката ми Фей смята, че практиката е начин за експлоатация на младите хора, без да им се плаща, а нашият приятел Лади мисли, че да ги наглежда, е загуба на драгоценното му време.

Лади се изчерви под плетената шапка.

— Може пък тази млада дама да докаже, че не съм прав.

— Ще се постарая — рече Клио, смутена от откровеността на Ангъс. Все пак усети дълбоката привързаност и взаимното уважение между двамата мъже и разбра, че времето й тук ще е много по-интересно, отколкото в някакво бляскаво предприятие. Щеше да научи неща не само за бизнеса им, а и за самите тях.

— Между другото — обърна се Ангъс към Фей — свърза ли се с община Шайъртън относно новия им проект? — и после към Клио, да й обясни: — Шайъртън е община малко по-надолу на крайбрежието. Разполагат с колеж и искат да го разширят. Договорът ще струва милиони. Смятам, че можем да внесем оферта.

Лади въздъхна.

— Няма ли най-сетне да се заемем с нещо частно, че да поспечелим малко пари? Тая община ще ни подхвърли трохи, а в хода на работата ще трябва да търпим грубости.

Фей със съжаление сви рамене, сякаш в потвърждение на думите му.

— Опасявам се, че плановичката им, някоя си госпожица Мелани Уестмакот, отказа дори да разговаря с мен. Груба крава.

— Какви хора — Ангъс сви рамене. — Смятат, че щом съм строителен предприемач, съм мошеник. Виж какво ще ти кажа, Клио — усмихна се дяволито той, — защо ние двамата да не отидем да измъкнем тази госпожица Уестмакот от бърлогата й? Пътуването дотам е приятно. Само на петнадесет километра надолу по брега е.

— Никога няма да ви приеме — изпуфтя Фей. — Очевидно смята, че строителните предприемачи се намират само на едно стъпало по-високо от Джак Изкормвана.

— Тогава ще трябва да й покажем колко греши. Има ли съблазнителна бяла гушка?

— Ангъс! — Фей поклати глава. — Откъде да знам?

Преди да тръгнат, Ангъс взе от рафта дебела, подвързана с червено книга и затърси да прочете нещо в нея.

Изправена пред перспективата за ново пътуване в спортната му кола, Клио забрави целия си професионализъм.

— Може ли пак да махнем гюрука? — помоли се тя, когато се настаниха.

— Имаш ли вече книжка? Ако имаш, мога да ти дам да покараш.

Клио буйно тръсна глава.

— Още съм само на шестнадесет. Освен това мисля, че семейството ми вече причини достатъчно щети на тази кола. Много ли плати за ремонта?

— Невероятно. Майка ти сигурно вече ти е обяснила как тази твоя практика цели да ми платите щетите. Имам право да те експлоатирам колкото си искам, без да ти плащам.

Клио се стресна.

— Шегувам се, не струваше скъпо. А мисля, че петдесет лири седмично ще е добра заплата.

Клио се втрещи.

— Не съм очаквала заплата.

— Тогава просто ще трябва да ме убедиш, че я заслужаваш — поколеба се за секунда. — Между другото как е майка ти?

Клио, зазяпала се в автобусната спирка, покрай която минаваха, с надеждата някой познат да я види, за да го смае с блясъка си, едва не изтърси: „Щастлива като прасе в кал, откак той се нанесе.“ Но се сети навреме, че може би Ангъс не знае за нанасянето на Люк у тях.

— Благодаря, добре е.

Утрото беше приказно и докато се носеха по крайбрежния път, двамата потънаха в дружелюбно мълчание, вятърът вееше косата на Клио и я превръщаше в миши опашки. Почти се натъжи, когато пристигнаха.

Сградата на общината в Шайъртън представляваше учудващо романтична готическа постройка, до която се стигаше по дълга алея.

— Било е манастир, преди призваните да служат Богу да изчезнат съвсем — обясни й Ангъс. — По-добре да паркираме далеч от входа. Един поглед към БМВ-то ще потвърди най-мрачните подозрения на госпожица Мелани Уестмакот, че съм акула, тръгнала да ги погълне.

Паркираха зад ъгъла на внушителната сграда и изминаха последните няколко метра пеша. Спряха на информацията.

— Бихте ли предали на госпожица Мелани Уестмакот, че Ангъс Дей от „Дей — Строителни предприемачи“ е тук и иска да разбере дали може да му отдели няколко минути от ценното си време.

Секретарката дори не вдигна поглед.

— Госпожица Уестмакот не приема никого без предварителна уговорка.

— Бихте ли й предали, че аз съм онзи господин Дей, който ремонтира квартал „Истклиф“ в Лейнтън? — намигна на Клио и двамата зачакаха.

След десет минути телефонът иззвъня.

— Съжалявам — заяви секретарката с тон, който предполагаше обратното, — но госпожица Уестмакот каза, че кварталът „Истклиф“ е точно това, което не иска за предстоящия проект.

— Добре тогава — Ангъс не изглеждаше разтревожен. — Клио, двамата ще трябва да обядваме рано в онова кафене, край което минахме. Ще ти прочета съкратен курс по строителна промишленост.

Върнаха се при колата. Момичето изпитваше леко разочарование, че смелият ход на Ангъс се беше провалил. Тъкмо влизаше в колата, и той изсъска:

— Седни отзад. Бързо.

— Ама не е ли опасно?

— Вероятно, но ще карам много бавно. Случаят е спешен.

Клио дори не успя да запита защо, когато забеляза млада жена да върви по тротоара към тях. В очите на момичето изглеждаше направо страховита. Много висока, с тъмна коса и тесни очилца в черни рамки, които доскоро изглеждаха като даскалски, но изведнъж се бяха превърнали в последен писък на модата. Носеше строг черен костюм и кожен калъф за компютър. Единственият изненадващ проблясък на свободомислие бяха прозрачният черен чорапогащник и невероятно високите токчета.

Не приличаше на човек, който би губил собственото си, а и чуждото време.

— Госпожице Уестмакот — поздрави я Ангъс. — Ангъс Дей от „Дей — Строителни предприемачи“. Госпожице Уестмакот, чували ли сте някога за разговора на Павел?

Клио едва не потъна в земята от срам. Какви, за Бога, ги дрънкаше той? Плановичката спря до колата. За стотна от секундата по сериозното й лице пробяга усмивка.

— Ни най-малко. Да не е име на някакъв тип мезонет?

— Сигурен съм, че жена с вашата интелигентност е чувала за пътя към Дамаск — притегли я лекичко към колата. — Казахте, че кварталът „Истклиф“ е точно каквото не искате да постигнете, но се чудя дали не го преценявате според старата му репутация. Виждали ли сте го напоследък? Просто елате с нас, само за половин час. Обещавам ви, че няма да съжалявате.

Госпожица Уестмакот погледна табелата пред тях.

— Смятах, че това е пътят към Лейнтън, не към Дамаск.

— Половин час — настоя Ангъс. — Само толкова ще отнема от ценното ви време.

Клио забеляза, че на подобно предизвикателство бе трудно да се устои. Госпожица Уестмакот се колебаеше.

— Тридесет минути. Обещавам.

Госпожица Уестмакот погледна зад себе си, сякаш се надяваше да няма очевидци на решението й.

Има поразително хубави крака, отбеляза Клио, докато онази ги вмъкваше в колата. А и усмивката й, която, изглежда, пазеше за съвсем редки случаи, носеше неочаквана искрица дяволитост.

— Може и да съжалявам някой ден.

— Това е Клио Уелс. Тя е стажантка при нас.

— Добре ли си там горе? — запита тя Клио. — Изглеждаш в малко рисковано положение.

— Всъщност се правя на женски вариант на Джеймс Бонд.

— Аха.

Ангъс удържа на думата си. Макар да караше бавно, след петнадесет минути стигнаха до Лейнтън и влязоха в „Истклиф“.

Лу Уилс разхождаше кучето си по тревата. Тя им махна с ръка тъкмо когато любимецът й решително спря да изпълни основната цел на разходката.

— Това животно няма срам от хората — Лу извади лопатка и пластмасов плик.

— Как е апартаментът, Лу? — запита Ангъс.

— Прекрасен. Заповядайте на чаша чай?

Ангъс повдигна вежда и погледна плановичката.

— Искате ли да ги видите отвътре? Ако желаете, бих могъл да ви разведа и да ви покажа и общинския център.

В крайна сметка мина час и половина, преди да се върнат обратно на пътя, но госпожица Уестмакот сякаш бе забравила за времето.

Когато спряха пред общината, за да се върне на работа, тя стисна ръката на Ангъс.

— Нямах представа колко сте подобрили квартала. Той винаги е бил сред най-грозните в страната — изразът на лицето й стана отново дяволит. — Прав бяхте за апостол Павел. Изглежда, и в днешно време не е изключено човек най-неочаквано да прогледне. Напълно ме убедихте.

Ангъс й намигна.

— А, значи схванахте за какво ви говоря.

— Всъщност — усмивката й стана наистина топла — в университета преподавах теология. Но не се среща голямо нейно приложение в планирането. Работата ви наистина ми хареса. Ако не възразявате, ще заведа общинските съветници да я видят на място.

— Благодаря много, госпожице Уестмакот.

— Наричайте ме Мелани. Ето визитката ми.

— А ето и моята — галантно отвърна Ангъс.

Ангъс я загледа как се отдалечава на изненадващите, остри като игли токчета.

— В края на краищата не се оказа чак толкова страшна — отбеляза той.

— Само защото хлътна до уши по теб — обвини го Клио.

— Нима? А аз реших, че се е възхитила от работата ми — направи се на наскърбен Ангъс.

— Въпреки всичко — поздрави го Клио — беше направо невероятен. Как се сети, че ще разбере ония щуротии за разговора на Павел?

— Проверих в справочника на общинския съвет, преди да тръгнем. Преди да започне работа тук, госпожицата е преподавала теология в Единбургския университет.

— Ама и ти си един манипулатор — възхити се Клио.

— Прозвуча малко цинично — запротестира Ангъс, — пък и наистина бях сигурен, че ще хареса постигнатото там. Освен това в истинския живот аз съм си мухльо. Питай Лади.

— Не се притеснявай — ухили се Клио. — Лади ми разправи всичко за теб.

— О, Боже. Надявам се да не се е раздрънкал пак за оборота на компанията.

Клио поклати глава.

— И думичка не е обелвал за оборота. Но ми се струва, че ти трябва да го направиш. Мисля, че трябва да го знам.

— Добре тогава. Около четиринадесет.

— Четиринадесет хиляди лири? Че това е…

Ангъс се засмя и поклати глава.

— Четиринадесет милиона лири.

— Божке — ахна Клио. — Че ти ги ринеш с лопата.

— Това е само оборот. И не казвай на майка си — пошегува се Ангъс и включи двигателя. — И без друго ме мисли за мръсен експлоататор.

Усмивката й угасна. Ангъс толкова очевидно се интересуваше от майка й. А Аманда беше предпочела вместо по него да хлътне по Люк Найт.

Клио прехапа устни, зачудена дали не може да направи нещо по въпроса.

Когато се прибра, Аманда я чакаше, нетърпелива да чуе как е минало всичко.

— Е, как изкара първия си ден в света на трудещите се?

— Фантастично — ентусиазирано отвърна Клио, — наистина страхотно. Отвлякохме една плановичка и я върнахме в правата вяра.

— Олеле, правиш Ангъс Дей да изглежда повече като водач на религиозен култ, отколкото като строителен предприемач.

— Е — заключи Клио и още повече жегна майка си, — той е достатъчно харизматичен и за това. А плановичката едва се сдържа да не му се хвърли на врата.

Аманда внимателно се загледа в Клио. В гласа й имаше такъв възторг. Надяваше се да не хлътне по Ангъс Дей.

— Между другото — рязко смени темата Аманда, — реших да се кандидатирам за хангара за лодки. Но трябва много бързо да подготвя бизнес план и се чудя дали не можеш да ми помогнеш с изработването му на компютъра. Знам, че в това те бива.

— Защо не помолиш Ангъс? Той е страшен в тия неща — отново почти нескрито възхищение.

— Не, благодаря — наежи се Аманда. — Трябва ми помощ само за оформлението.

— Чудесно. Люк не може ли да ти помогне? — злобничко запита Клио. Знаеше, че Люк е скаран с компютрите.

— Сигурна съм, че ще може, но още не се е върнал.

— И аз мога да ти помогна — обади се Шон. — Миналата седмица вкарах в таблица цялата Първа дивизия — гордо заяви той.

— Благодаря, миличък.

С помощта на Клио и Шон Аманда се научи как да проектира своя бизнес план. Чувстваше се като динозавър сред газели, но свършиха изненадващо бързо. Когато чуха Люк да пъха ключа в бравата, Аманда се изуми как беше отлетяло времето. Изключи бързо компютъра.

Клио любопитно я загледа.

— Криеш ли се от него?

Аманда се смути.

— Искам да му го съобщя внимателно. Все пак поемам голям риск, нали?

— Щом ние те подкрепяме, какво го интересува? — настоя Клио. — Татко винаги те разубеждаваше, когато правеше опити за самостоятелност, а ти все се кълнеше, че няма да повториш грешката да се влюбиш пак в такъв.

— Ами, никога не съм казвала нещо толкова нелоялно към баща ти — скара й се Аманда, ядосана от проницателността на момичето.

— Ангъс не би възразил. Ангъс би те подкрепил.

— Защото Ангъс може да си пали пурите с едри банкноти — ядно заяви Аманда. — Хайде да сядаме да вечеряме.

— Оная плановичка наистина му хвърли око. Не бих се учудила, ако му възложи поръчката, само и само да го види пак.

— Клио, не си въобразявай, че отношенията на хората са толкова елементарни.

— Но ти не беше там. Направо припадна, като видя „Истклиф“. А може би и защото се запозна с Ангъс.

— Е, толкова по-зле за нея — Аманда усети, че раздразнението й нараства. Отчасти това се дължеше на думите на Клио за реакцията на Люк към идеята й за галерията. Защо просто да не му го съобщи, това не беше негова работа, и бездруго не внасяше никакви пари в домакинството. Аманда твърдо не искаше да го види в ролята на Джайлс. А на всичкото отгоре трябваше да слуша за въздействието на Ангъс Дей върху разни плановички.

— Ще слезеш ли за вечеря? — запита тя дъщеря си.

— Предпочитам да остана тук да помисля — настоя Клио.

— Както искаш — Аманда беше прекалено уморена за спорове.

Технически погледнато, дали щеше да отвори своя галерия, или не, не засягаше Люк, но й се искаше да получи помощта и разбирането му. По-късно вечерта щеше да му съобщи идеята си. Беше сигурна, че веднага ще я подкрепи, веднага щом разбере колко е важно това за нея.

Но се случи така, че не успя да му каже. В работата му имаше някаква криза и той прекара почти цялата вечер на телефона за особено раздразнение на Клио, която искаше да звънне на Джасмин и да й разкаже колко прекрасен е бил първият й ден, а жетоните й за уличния телефон се бяха свършили. Докато кризата получи благоприятен обрат, Аманда дълбоко спеше.

На следващата сутрин Изобел Дей трябваше да отиде в болницата за процедури. Ангъс я остави там, но тя мразеше да я чака. „Човек има право да страда насаме“, беше неумолимото й мото.

— Слушай — предложи му Изобел, — тъй като си в центъра, защо не свършиш нещо полезно и не отидеш да вземеш Клио и да я закараш в службата, та да не виси с часове на автобусната спирка?

Ангъс подозираше, че майка му има някакъв скрит мотив, че се надяваше синът й да види Аманда.

Скоро беше пред къщата на Аманда, чувстваше се глупав и смутен и натискаше звънеца на външната врата. За негово остро разочарование никой не му отвори.

Реши да звънне повторно. Никакъв отговор. Вероятно вече бяха излезли.

Той се обърна. Беше изминал половината път до колата, когато вратата се отвори.

Но човекът на прага не беше Клио или Аманда. Бе Люк Найт.

А единственото, което носеше, беше бледосиня хавлиена кърпа около кръста и собственическа усмивчица, която накара Ангъс да свие ръцете си в юмруци, за да не го цапардоса.

Глава 19

Люк се облегна на рамката на вратата, нетрепващ като лъв, легнал на припек върху скала. Отметна назад мократа си коса и нагло се усмихна.

— Ти беше строителният предприемач, нали? — копринената гладкост в гласа му отвя всички предразсъдъци на Ангъс.

Познаваше от университета хора като Люк. Образовани в частни училища, самоуверени до ръба на грубостта, капсулирани в тесния свят на привилегиите си. Смятаха, че нещата им принадлежат по право. А сега този май беше сметнал, че и Аманда е едно от тези неща.

Ангъс сподави желанието си да седне в колата и да отпътува, без да му отговори.

Вместо това отвърна:

— А ти беше хрантутникът, нали?

Лицето на Люк се вкамени.

— Не си прави прибързани заключения за мен, защото си търсиш боя.

Ангъс с усилие сдържа яростта си.

— Всъщност дойдох да предложа на Клио да я закарам на работа.

— Не е ли малко младичка за теб? Или ги предпочиташ такива? Лесно е да ги впечатлиш.

Този път юмрукът на Ангъс се сви на гневна топка.

— Разбира се — саркастично се захили Люк, — не би простил и на майката, а? Не си ли малко лаком?

Ангъс замахна точно когато Люк отстъпи назад и тръшна вратата. Пребори се с моментния си инстинкт да я строши с ритник и да нахлуе вътре. За Бога, какво правеше? Този би бил най-добрият начин да издаде чувствата си пред Аманда, нали? Щом Люк Найт беше мръсник, решил да се докопа до каквото може, трябваше да намери друго решение как да го разобличи. Не че Аманда щеше да му благодари за това.

Завъртя се и тръгна към колата, без да достави удоволствие на Люк да погледне назад. Тревожеше го и още нещо. Сексуалните намеци. Подхвърлянето, че Ангъс иска и майката, и дъщерята. Що за извратен ум би родил подобна идея?

Макар да беше силен човек, прониза го внезапен страх. Ами ако Люк започнеше да внушава на Аманда, че гнусните му измислици са истина?

Тръгна за работа без обичайната радост от хубавия пролетен ден или от скъпото пърпорене на двигателя на БМВ-то.

Клио, щастлива и усмихната в евтиния си работен костюм, беше вече там, когато пристигна. Подскочи стреснато, когато той влезе в кабинета, но не заради гнусните клевети, с които го обсипваха, а защото правеше ксерокопие на някакви документи.

— Извинявай — рече тя и лекичко се изчерви, — за мама е. Не би трябвало да го правя в работно време, но снощи двете седяхме до късно и й обещах да го довърша и да й го занеса в галерията през обедната почивка.

— Не се притеснявай — успокои я той и пропъди изчанчените намеци на Люк от ума си. — Ти си съвестна работничка. Няма да те накажа — този път — огледа слънчевия си кабинет. Беше толкова светло, че всяка отделна прашинка блестеше на слънцето като диамант с милион страни. — Виждала ли си Фей?

— Подготвя на надзорника нещо за количествата материали.

— Добре. Ще сложа кафето. Ти искаш ли?

Ангъс седна зад полукръглото писалище, за което знаеше, че напомня за прищявка, целяща да задоволи огромно его, но все пак си го харесваше, и се премести към края му заедно със стола на колелца.

Фей винаги подреждаше нещата, от които щеше да се нуждае за деня, по посока на часовниковата стрелка. Забеляза, че Клио неуверено се доближава до писалището.

— Не знам дали трябва да ти казвам…

Сърцето на Ангъс спря, сякаш го бяха затиснали с нещо. Нима щеше да му каже за Люк и Аманда?

— Работата е там — започна тя, смутена, защото го натоварваше с лични проблеми, — че някой друг се опитва да наеме хангара за лодки. Това накара майка ми да осъзнае колко много самата тя го иска за галерия. Затова реши да опита.

— Браво на нея. Сигурен съм, че ще преуспее.

— Не е толкова просто. Другите кандидати може да го наемат преди нея. Утре трябва да отиде в банката с бизнес плана си. Просто се чудех, ще ме убие, ако разбере, че го правя… дали не би погледнал изготвен ли е както трябва. Искам да кажа, ти си толкова добър в убеждаването.

Ангъс се усмихна.

— Да не предлагаш тя да възприеме моята тактика и да отвлече директора на банката?

— При теб свърши работа. Госпожица Уестмакот обади ли се?

— Всъщност да — той опитваше да остане сериозен. — Обади ми се снощи.

Клио се разсмя. През повечето време бе много различна от майка си, но имаше и някои проблясъци на прилика, които болезнено го бодваха.

— Може и да не е толкова драматично.

Ангъс известно време разглежда спретнато подредената папка.

— Кои други са заинтересовани от хангара?

Клио му каза.

— Наричат се „Компютър Сентръл“. Мама е видяла името при агента по недвижими имоти.

— А банката коя е?

— Югоизточната.

— Хммм… — започна той.

— „Хммм“ в смисъл, че ще й отпуснат заема ли? Или „хммм“ в смисъл, че гради въздушни кули?

— „Хммм“ в смисъл, че непременно ще й поискат гаранция. Тя има ли някакви застрахователни полици, пенсионни влогове или нещо подобно?

— Много се съмнявам.

— Тогава вероятно ще поискат къщата като допълнителна гаранция.

— О, Боже. На мама това няма да й хареса. Освен това татко все още притежава част от нея.

— А той ще се съгласи ли?

— Доколкото познавам татко, никога няма да рискува инвестицията си. Бедната мама — Клио въздъхна. — От години мечтае да направи нещо подобно, но татко винаги твърдеше, че това е прекрасен начин да се губят пари. Едва ли сега ще промени мнението си. Особено при положение, че чака близнаци от втората си жена.

Ангъс долови внезапната болка в гласа й.

— Бедничката! — протегна ръка и съчувствено я погали по лицето. Изведнъж му заприлича на шестгодишно дете, което силно страда, че баща му може да предпочете новите братче и сестричка пред него.

— Извинете — Фей се появи от секретарската стая. — Тук някой иска да ви види.

Ангъс се обърна и видя Аманда, застанала до секретарката му, с очи, присвити от отблъскващото подозрение към сцената, която току-що беше видяла.

— Обади ми се директорът на банката — рече тя с леден глас. — Иска да промени часа на срещата ни за днес. Документите, които ми трябват, са у Клио, затова реших да дойда лично да ги взема.

Клио се смути от неочакваната студенина на майка си.

— Ето ги. Ще ти ги сложа в плик — някакъв инстинкт за самосъхранение й нашепна да не споменава, че ги е показала на Ангъс.

— Приятни помещения има фирмата ти — заяви Аманда на Ангъс, когато той настоя лично да я изпрати.

— Благодаря. Дъщеря ти е фантастично момиче.

Аманда го наблюдаваше с очи като лазери.

— Да, но още е много млада, не смяташ ли?

— В някои аспекти ми се струва изключително зряла и мъдра — твърде късно осъзна, че думите му прозвучаха доста двусмислено.

— Не се заблуждавай. Тя е много уязвима.

Това дойде прекалено на Ангъс. Наистина ли и тя го подозираше в неприлично поведение?

След като Аманда си тръгна, Ангъс усети, че й е толкова сърдит, че трябва да излезе, и затова взе Клио и Лади да огледат друг от обектите му долу на пристанището.

Планът беше да се преустроят редицата рушащи се магазини, да се построи блок с луксозни апартаменти над тях, както и кафене с бар точно до водата. Бяха получили благословията на властите, защото обектът включваше и пет безплатни къщи за ползване от общината.

Клио разгледа илюстрациите на художника. Наистина беше проект с невероятно въображение. По продължение на брега занемарените в момента плажни бунгала щяха да бъдат пребоядисани в ярки багри и заедно с новите магазини и ресторанти щяха да отразят цветовете на дъгата.

Клио погледна бунгалата каквито бяха сега — мръсни, олющени и разпадащи се, трегерите им се ронеха, а дървените тераски гниеха, по нищо не приличаха на пищно оцветената редица от илюстрацията.

— Въобще не приличат на картината — изтъкна тя.

— Не се тревожи, ще заприличат.

— А собствениците няма ли да възразят? Тия бунгала са тук от незапомнени времена.

— Собственост са на общината. Там имат последната дума относно цветовете, в които ще ги боядисаме. Досега са били сиви и бели. Убедих ги, че трябва да са ярки — намигна й.

— А знаеш ли в какви цветове ще ги боядиса тая откачалка? — намеси се Лади. — В нефритенозелено, яркочервено и от небесносиньо до нежно розово — изръмжа той. — Ще заприличат на „Дисниленд“.

— Не обръщай внимание на тоя мърморко — Ангъс поклати глава. — Лади смята, че дори цветът на магнолията е дързък. Когато свършим, този квартал ще е най-вълнуващото и весело място в Лейнтън. Само гледай. За магазините ще има списък на чакащи. А ти ще трябва да чакаш пет години, за да се вредиш с бунгало.

Клио отново разгледа плановете, вдъхновена от заразителния оптимизъм на Ангъс. Вече разбираше защо е толкова интересно да се работи с него. Имаше виждане. Виждаше мястото не каквото беше сега, а в перспектива. После убеждаваше и другите да споделят ентусиазма му и дори успяваше да заобиколи някои правила, за да го постигне. Клио въобще не се съмняваше, че щеше да убеди Мелани Уестмакот да му позволи да благоустрои нейните райони и че резултатът ще се превърне във връх в кариерата й. Плановиците бяха скучни хора, но веднъж доближили се до Ангъс, той пробуждаше най-доброто у тях — усещане за вълнения и възможности, твърде рядко срещани в работата им.

— Ей! — Клио вдигна поглед от плана към реалния пейзаж пред себе си. — А какво ще стане с хижата на Роуз и Бети?

— Да, Ангъс — Лади вирна глава, обветреното му лице се оживи от сардонична радост. — Къде точно на тази скица се намира хижата на Роуз и Бети?

Ангъс с радост би го замерил със собствената си плетена шапка. Лади прекрасно знаеше, че на Роуз и Бети беше предложен безплатно един от най-луксозните нови апартаменти. Двете не само щяха да имат топла вода, централно отопление, отделни спални и най-красивия изглед към морето в Лейнтън, но и да получат тлъсто обезщетение от самия Ангъс, задето щяха да напуснат хижата си.

— Ще трябва да се разруши — призна Ангъс. — На първо място тя въобще не е узаконена — Клио и Лади се спогледаха, докато шефът им, по изключение, сякаш позагуби от хладнокръвието си. — Трябва да се съгласим и с гледната точка на общината — обърка се той. — Тя е истинска грозотия. А Роуз и Бети ще получат най-доброто от новите апартаменти. Ще струва цяло състояние.

Когато съвещанието до пристанището свърши, наближаваше четири часът.

— Вие можете да си ходите, ако искате — рече Ангъс на Клио и Лади. — Аз ще се върна в кабинета да завъртя няколко телефона.

— Тогава до утре — Клио му махна, чудейки се дали да каже на Аманда за хижата на Роуз и Бети.

Когато се озова сам в кабинета си, Ангъс се обади най-напред на директора на Югоизточна банка. Доколкото знаеше нещо за банковите директори, този щеше с удоволствие да участва в бизнеса на „Дей — Строителни предприемачи“ и с радост щеше да изслуша предложението му.

Следващото обаждане беше в „Компютър Сентръл“. Този път не съобщи името си, само остави съобщение за директора с въпроса дали му е известен проблемът с течовете от покрива и мухъла в стария хангар за лодки.

Всъщност Ангъс бе отлично осведомен, че в хангара има съвсем малък теч. Беше дребна работа и можеше да се поправи за нула време. Но не беше нужно в „Компютър Сентръл“ да знаят това.

Когато Аманда развълнувана се появи в Югоизточната банка, се срещна с човек, стоящ много по-ниско в служебната йерархия от внушителната личност, с която беше разговарял Ангъс.

Този представител на банката не само изглеждаше шестнадесетгодишен, но и за да компенсира този факт, говореше бавно и надуто, сякаш бе прехвърлил седемдесетте. Реакцията му, докато преглеждаше бизнес плана й и изчисленията от каква сума ще се нуждае, за да плати предварително наема за шест месеца плюс скромен ремонт, беше дълбоко обезсърчаваща.

„О, за Бога! — едва се сдържа да не възкликне Аманда, когато онзи започна да проверява изчисленията й ред по ред. — Защо не кажете «не» на прост английски език?“

Дори не бяха в отделен кабинет. Модерната банкова сграда съдържаше огромна открита зала, така че клиентите да бъдат публично унижавани, задето са теглили пет лири повече от кредитния си лимит, а Аманда да преживее разнищването на бизнес плана си пред множество хора, виждащи се на монитора на вътрешната система за наблюдение, застанали на опашка пред касиера.

— Много съжалявам, госпожо Уелс, но ако съпругът ви не се съгласи да предоставите семейния дом като допълнителна гаранция, не можем да ви отпуснем такава сума — информира я мухльото.

На Аманда й се прищя да кресне, че Джайлс й е бивш съпруг, че това няма нищо общо с него, че беше се отказал от всички права на собственост върху къщата още първия път, когато бе целунал Стефани, но се съмняваше, че тези аргументи щяха да въздействат на младежа.

Щракна закопчалките на чантата, поблагодари му хладно и излезе.

Чувстваше се отвратително нещастна. В представите си вече беше пребоядисала хангара, поставила всяка отделна дървена скулптура на мястото й и връчила оставката си на Луиз, която във въображението й я беше целунала и поднесла огромен букет заедно с благословията си. Всъщност беше по-вероятно Луиз да й се разкрещи, да я нарече неблагодарна кучка и да излее на главата й вазата с цветята, които купуваше всяка седмица за галерията.

По пътя към къщи не можа да понесе дори да мине край хангара. Сега някаква скапана компютърна фирма щеше да получи сградата, а заедно с нея — и мечтите й.

— Много ти е смачкан фасонът — посрещна я Люк, когато се прибра.

— Да, мамо, наистина — подкрепи го Шон, но с трогателна тактичност заряза електронната игра на ФИФА и дойде да я прегърне.

Опита да се развесели. Все пак имаше късмет. Клио още се държеше враждебно с Люк, но Шон горе-долу го беше приел. А и обичаше усещането за сплотеност в кухнята, където Шон играеше футболната си игра, а Люк четеше „Гардиън“ на масата.

— Защо да не налея по чаша вино? — предложи Люк. — Започнах да приготвям вечерята.

Аманда го целуна. Какво блаженство. Джайлс никога не бе пожелал да сготви, освен когато правеха барбекю през лятото. А и тогава оставяше след себе си такава мръсотия, че на Аманда й трябваха часове да почисти навсякъде.

От друга страна, Люк още не бе отворил дума да внася пари за семейните разходи, което силно би я облекчило. Тия дни щеше да събере смелост и да му постави въпроса. Уверена беше, че не го прави от скъперничество, просто бе свикнал да живее сам.

— Така — започна да й разтрива врата.

Шон ги погледна, но веднага заби нос в играта. Големите бяха шантави.

— Защо си толкова разстроена?

Тя отпи от виното.

— Не съм ти споменавала досега, но бях решила да открия своя галерия.

— Нима? — очите на Люк се разшириха от изненада. — Не си ми казвала. И откога?

— Искам го от години. Двете с Луиз имаме толкова различни вкусове, но се притеснявах от финансовия риск.

— И? — гласът му бе безизразен. — Защо промени мнението си?

— От известно време бях хвърлила око на един стар хангар за лодки на пристанището, но внезапно открих, че и някой друг го иска, и просто осъзнах, че трябва да се опитам да го наема. Знам, че бих могла да успея.

— Добре — Люк замълча, сякаш да смели информацията. — Но тогава ще трябва да спреш да работиш за Луиз.

— Сигурна съм, че ще си намери друг човек.

— А ти с какви пари ще платиш за всичко това?

— Ще тегля заем от банката.

— Взетите от банка пари трябва да се връщат. С лихвите.

— Очевидно.

Не беше открито критичен, но нямаше и нужда. Тонът му внушаваше всичко: тя беше превъртяла. Там, където Джайлс би крещял и викал, Люк само сви рамене. Но ефектът беше същият.

Аманда се опита да преглътне разочарованието. Толкова силно се беше надявала на неговото доверие и поощрение.

— Не се притеснявай. Проектът и без това умря в зародиш. Директорът на банката никога няма да ми отпусне сумата.

Настроението на Люк моментално се промени.

— Бедничката — заутешава я той. — Лошото е, че и моята работа е доста несигурна. Не знам как бихме свързвали двата края.

— Щяхме да се справим. Моля те, само не казвай, че така е по-добре — предупреди го тя и допи чашата си.

Той плъзна ръце около нея.

— Няма. Обещавам. Между другото, оня тип Ангъс Дей идва тази сутрин, след като излязохте. Каза, че е дошъл да вземе Клио с колата.

— Много мило от негова страна. На нея практиката май наистина й харесва.

— Не е ли прекалено голямо отклонение от маршрута му? Не ми ли спомена, че живее извън Лейнтън, някъде в околността? — помълча красноречиво. — Зачудих се дали не иска да я вкара в колата си. Голям мъж, бърза кола, сещаш се. Тя е много млада и лесно се впечатлява. Не забравяй учителя по ски.

— Няма нужда да ми напомняш. Но това е единичен случай. Клио е невероятно чувствителна. И няма никаква опасност да хлътне по Ангъс Дей.

— Не съм казал такова нещо. Повече ме тревожи той. Можеш ли да си сигурна, че няма да опита да ти отмъсти? Майката го отблъсква и той натрапва вниманието си на дъщерята. Съблазнителен сценарий.

— Люк, не сме в пиесата „Херцогинята на Малфи“, живеем в съвременен Лейнтън.

— Страстите не се променят много. Особено ако става дума за похот и отмъстителност.

Споменът как Ангъс докосваше лицето на дъщеря й изплува в паметта й. Най-добре ще е да си поговори сериозно с Клио и да се увери, че той не се възползва от невинността й.

Само дето Клио рядко се вясваше вкъщи. А утре беше вечерта й за читателската група. Целуна Люк.

— Не забравяй, че утре ще се прибера към десет-единадесет вечерта. Имаме читателска сбирка.

— Добре. Ще сложа Шон да си легне. Искаш ли да ти оставя от вечерята?

Аманда въздъхна с благодарност. Може да беше скептичен за галерията, но положително улесняваше живота й в други отношения. А и правеше искрени опити да спечели децата й.

Глава 20

Макар Рути доброволно да се беше съгласила отново да домакинства на читателската група, не можа да изпита обичайния си ентусиазъм. Книгата, която четяха, беше „Тайната история“ от Дона Тарт, но единствената тайна история, която я занимаваше в момента, бе от истинския живот.

Рути седеше свита на топка върху една от ярките си възглавници за раждане и почувства, че й се иска да закрещи.

Аманда беше толкова щастлива. Беше понесла тежък удар от Джайлс и още не бе се съвзела. Стефани, новата съпруга на Джайлс, всеки момент щеше да изтърси близнаците. Но дори това не помрачаваше щастието на Аманда. Имаше красив любовник, очевидно се наслаждаваше на великолепен секс и се разхождаше сияйна като реклама на крем за лице. А Рути трябваше да разруши всичко това.

За десети път се зачуди дали информацията, която получи за Люк, не беше злоумишлена или изключително раздута. В края на краищата не познаваше лично източника й. Беше само слух.

Рути стана от яркочервената възглавница и си направи чаша чай от лайка. Може би най-напред трябваше да поговори с някого.

Разбърка пликчето с чая, прехапала устни. От друга страна, Аманда й беше приятелка, а нима приятелството не означаваше, че трябва да си готов да поемеш някои рискове, ако се налага?

Прекрасната априлска утрин внезапно помрачня и тя се сети за прането. Втурна се навън да го прибере, като дълбоко вдишваше уханието на чистите дрехи. Аманда й беше споменала за аромата на ризите на Люк — свеж и чист и все пак страшно мъжествен.

По дяволите, какво трябваше да направи?

Когато закапаха първите капки дъжд, тя се втурна в кухнята. Бе взела решение. Довечера, след сбирката, щеше да каже на Аманда какво е чула.

Дори с цената на приятелството им.

Но тази вечер Аманда не се появи на читателската сбирка. Случи се нещо далеч по-вълнуващо.

Денят започна както винаги — Аманда отвори галерията, свари кафето, сортира пощата и направи поръчка за поздравителните картички, които бяха започнали да се изчерпват. Луиз се връщаше от Лондон. Една от приятелките й беше толкова впечатлена от турския й декор на новогодишното празненство, че я покани да направи вътрешното оформление на новия й апартамент. Луиз беше поласкана като Фърджи при новината, че е отслабнала с пет килограма.

Аманда тъкмо седна, за да се обади на агента по недвижимите имоти, когато пристигна възрастна жена, помъкнала огромно платно, което очевидно беше влачила по целия път от автобусната спирка.

— Седнете — настоя Аманда, като пое картината и внимателно я опря на щанда. — Желаете ли малко вода или чаша чай?

— Благодаря ви, мила — жената поклати глава и се зарови в сламената си, преметната през рамо чанта, — но бих предпочела нещо по-силничко — измъкна миниатюрно шишенце с червеникава течност и го гаврътна на един дъх. — Джин — намигна тя. — Домашен. Действа страхотно. Така — огледа с надежда галерията. — Къде е жената, която дойде на кръжока ни по рисуване? Каза да донеса картината, като я завърша, щяла да ми даде тридесет лири. Веднага ще отида да си платя с тях тока. Иначе ще ми го изключат.

— Опасявам се, че Луиз тази сутрин отсъства.

— Но тя ми каза, че е тук всяка сряда. Изминах пет километра — посочи платното — с това благословено нещо в ръце. Няма да го връщам. Ще получа инфаркт.

— Може ли да я погледна? — тридесет лири бяха толкова малко, а дори картината да беше страшно грозна, вероятно щеше да си струва да я купи.

— Да, може. Между другото казвам се Сейди, Сейди Джонсън. И може би ще пийна един чай.

Аманда й приготви чая с надеждата, че обича марката „Лапсанг Сушонг“.

— Нямате ли „Пи Джи Типс“? — запита Сейди. — Винаги използвам пликчетата с чая по два пъти, тъй че ще ми е приятно да изпия чаша истински силен чай — това разкритие на подробност от живота на възрастните граждани в просветена, съвременна Британия бе направено без капка самосъжаление.

— Съжалявам. Луиз предпочита китайски чай.

— Естествено. Вие ми изглеждате приятно момиче — сподели жената. — Да ви кажа правичката, не ми допадна лицето на онази, как беше…

— Луиз.

— Нахакана е. Влиза в часовете по рисуване и започва: „Ще взема тази, ще взема онази.“ И в Малайзия имахме такива жени. Винаги бяха съпруги на низшите чинове. Съпругите на офицерите никога не се държахме така.

Аманда с удоволствие би изслушала разказа на Сейди за класовата система сред военните в Югоизточна Азия, но в галерията влезе нов клиент.

— Мога ли да погледна картината? — взе острия нож, с който разрязваха опаковките, сряза канапа, който Сейди старателно беше вързала на десетки възелчета, и започна да развива кафявата хартия.

— Не я късайте — смъмри я Сейди. — Купила съм я чак от пощата. Струва почти две лири. Пладнешки грабеж. Ще я използвам и за следващата си творба.

Аманда махна остатъка от опаковката колкото можа по-внимателно и я сгъна. После облегна творението на Сейди на отсрещната стена и го заразглежда.

Усети по тила си лека тръпка на вълнение. Картината беше прекрасна.

В единия ъгъл беше изобразена слънчева трапезария с купа плодове пред отворен прозорец, а далеч долу, отвъд него се виждаше крайморски град, може би Лейнтън. Средната част представляваше различно пространство, доста по-голямо, и там беше нарисувана ваза с цветя върху друга маса и писалище със стол отпред, на което лежеше отворен дневник. А в десния ъгъл имаше още една стая и още един отворен прозорец, гледащ към гората.

— Нарича се „Спомени“ — обяви Сейди. — Това са къщите, в които съм живяла в продължение на повече от шестдесет години.

— Нищо чудно, че са толкова пълни с живот — Аманда се усмихна, усетила неочаквани сълзи в очите си. Рисуването на Сейди не беше модерно. Тези напомнящи Матис цветове и форми нямаше да допаднат на снобския художествен свят, същото се отнасяше и за фигуративното естество на образите, но дълбочината на чувствата беше изключителна. От нея лъхаше на живот, изпълнен с прекрасни мигове.

Аманда много я хареса.

— Имате ли и други? — запита тя.

— О, да — Сейди сви рамене. — Много. Така, а сега може ли да получа тридесетте лири, за да си платя тока?

— Разбира се — Аманда млъкна. Представи си как Луиз ще я убие. Добави: — Всъщност тридесет лири са прекалено малко. Ще ви дам сто. А дори и тази сума едва ли е достатъчна. Вие сте роден талант, Сейди. Сигурна съм, че много хора биха харесали работите ви. Изкуството ви е също като вас — пълно с живот.

Сейди само се засмя, докато прибираше парите.

— Минахте се. Можехте да я получите за три пъти по-малко.

— Предпочитам да й се радвам без гузна съвест. Възразявате ли да я купя и да си я задържа, вместо да я изложа на показ? Бих искала да видя и другите. Ще говоря с Луиз за останалите ви картини. При положение — подвоуми се тя с надеждата, че не се разпорежда като някоя безскрупулна търговка на антики с личната собственост на Сейди — че искате да продадете някои от тях.

— Някои ли? Мечтая да се отърва от всичките. Рисувам, защото не зная как иначе да се справя с чувствата си. Биха ме задушили. Непрекъснато напират да се излеят върху платното. Това, което не мога да си позволя, са нужните ми материали. Знаете ли, че цената на боите е направо престъпна?

Аманда преброи парите. Смяташе да си купи чифт ленени панталони и някакви летни сандали, но нещо й подсказа, че Сейди ще се окаже много по-добра инвестиция.

— Прекалено много са, мила — Сейди поклати глава. — Живея доста скромно.

— За материали. С талант като вашия трябва да рисувате колкото ви се иска.

— Знаете ли, мила — Сейди стисна ръката й, — изражението на лицето ви, когато погледнахте картината ми, наистина я погледнахте, ми достави по-голямо удоволствие, отколкото може да си представите. Ето визитката ми. Аз си я нарисувах. Обадете ми се, ако искате да дойдете да видите останалите.

Визитката й сама по себе си беше произведение на изкуството — на яркочервен фон бяха изрисувани зелени листенца, образуващи сложна фигура. Каква изумителна жена беше Сейди. Аманда едва сдържаше вълнението си, докато чакаше Луиз да се върне и да научи за откритието й.

Луиз се появи чак следобед, изглеждаше страшно доволна от себе си.

— Знаеш ли — започна да се перчи тя, като захвърли шала си с циганска невъздържаност. — Струва ми се, че ме чака голямо бъдеще в областта на вътрешното обзавеждане, особено сега, когато онзи страховит минимализъм е изпята песен. Приятелката ми дори намери име за стила ми — „новобохемски“. Смята, че ще е следващият голям удар след сиромашкия шик. Божичко — картината на Сейди беше подпряна зад щанда, защото Аманда се надяваше да си я запази. — Какво е това ужасно нещо?

— Всъщност я смятам за прекрасна. Една възрастна жена я донесе. Каза, че си й предложила за нея тридесет лири в кръжока по рисуване.

— Боже мой! Мислех, че ще бъде изглед от Лейнтън, а не мешавица от глупости. Няма да мога да я продам.

— Вече я продаде. На мен. Дадох й сто лири за нея.

Луиз притихна.

— Да не поставяш под въпрос преценките ми, Аманда?

Аманда усети гнева да клокочи в нея. При нормални обстоятелства щеше да каже: „не“. Но днес, след като видя таланта на Сейди и пренебрежителното отношение на Луиз, разбра, че повече не може да мълчи.

— Да, точно това правя. И тях, и методите ти. Експлоатирането на възрастни жени не е сред приемливите ти качества.

— Я стига! Всички галерии експлоатират неизвестните. Всъщност галерията поема риска. Знаеш го много добре.

Аманда стоеше лице в лице с Луиз и си даваше сметка колко силно и от колко дълго време беше негодувала срещу методите й.

— Смятам, че това е краят на съвместния ни път, нали? — тихо изрече Луиз.

Аманда пое дълбоко дъх. Не само че мечтата й за собствена галерия беше обречена, но оставаше и без работа.

— Така мисля. Държиш ли да работя по време на срока за предизвестието?

— Предпочитам да не го правиш. Ще бъде неловко и за двете ни. Ще ти дам от касата двуседмична заплата.

На Аманда й се искаше да я запрати в лицето й, но от приходите й зависеше прехраната на семейството и гордостта беше недопустима.

Взе картината си.

— В такъв случай довиждане, Луиз.

Направо не можеше да повярва, че след години на приятелство и съвместна работа всичко свършваше по този начин. Единственото хубаво нещо беше, че вече не дължеше лоялност на Луиз. Тя може да бе накарала Сейди да донесе картината си, но не проявяваше разбиране и уважение към работата й. Ако Аманда придобиеше своя галерия, Сейди щеше да бъде първата художничка, чиито творби щеше да изложи.

Луиз вече бе насочила вниманието си към поредния купувач, така че Аманда взе картината и безмълвно напусна.

Беше прекалено далеч да я носи, а таксито би било екстравагантност при така създалия се неин нов статут или по-скоро при липсата му, затова реши да вземе автобуса.

Но на спирката не се появи никакъв автобус. Все пак щом Сейди на нейната възраст можеше да носи платното, положително и Аманда щеше да се справи.

Оказа се, че извади късмет. Ангъс Дей се връщаше в службата си след съвещание на строителната площадка и беше оставил Клио при Лади, за да й опише различните етапи, включени в построяването на една къща. Аманда почти не виждаше от картината и не го забеляза да спира. Едва не се блъсна в отворената врата на колата.

— Това изглежда трудно за носене. Да ти помогна ли?

След разговора с Люк предната вечер Аманда не знаеше дали да подозира Ангъс, или не. Може би й се представяше случай да понаучи нещичко за мотивите му.

Накрая трябваше да свалят гюрука, за да наместят картината.

Ангъс бърбореше непринудено по време на петминутното пътуване, видимо без да му минава през ум, че между двамата би могла да съществува някаква студенина. Дори запита дали на Клио й харесва практиката.

— Невероятно схватлива е — похвали я той, преди Аманда да отговори на въпроса му — и успява да намира подход към най-различни хора — от общински наематели до надути бюрократи. Всички я харесват. Мисля, че наистина ще се гордееш с нея, с каквото и да реши да се занимава в крайна сметка. Трябва да е много вълнуващо — добави с копнеж — да гледаш как от детето израства съвсем самостоятелна личност, която има свой живот и която не можеш да предскажеш или контролираш.

Самата Аманда толкова често беше мислила и говорила на Джайлс за това, че сега можа само да кимне. Въпреки вчерашната сцена, трябваше да признае, че Ангъс по нищо не приличаше на хората, които биха се опитали да отмъстят, като завъртят главата на младо момиче и се възползват от това, че то очевидно им вярва и ги харесва.

— Тя наистина се радва, че работи с теб — призна Аманда.

— А ти? — внезапно се втренчи в нея със стоманеносивите си очи. — Щастлива ли си с новия си приятел?

Аманда усети, че яростно се изчервява.

— Вчера минах покрай вас — водих майка ми в болницата за процедури. Отбих се да видя дали Клио не иска да я закарам — когато Ангъс разказваше случая, изглеждаше някак си съвсем невинен. — Отвори ми Люк. С увита около кръста кърпа. Май не се зарадва, като ме видя.

Представата за Люк, отварящ вратата полугол, внезапно силно ядоса Аманда. В това имаше нещо толкова самонадеяно, толкова нагло и собственическо. Защо не беше се облякъл или не бе сложил поне халат? Трябва да беше минал поне половин час от излизането й, а вече се бе изкъпал. Какво ли е правил през цялото това време?

— За Луиз ли ще я пазиш? — запита той, за да запълни неловкото мълчание.

Тя погледна платното.

— Моя я. Всъщност току-що ме уволниха — веднага млъкна. Защо му казваше това? Още не беше съобщила новината дори на семейството си.

— Добре. Значи нищо няма да ти попречи да откриеш собствена галерия. Нали знаеш, че си доста по-талантлива от Луиз?

— Не получих хангара за лодки — започна Аманда. — Друг ще го наеме.

Кой знае защо, той сякаш се усмихна.

— Виж — започна тя, осъзнаваща колко близо един до друг се намират, — онзи път, в новогодишната нощ… Държах се много лошо.

Ангъс внимателно се взря в очите й.

— Не, не е вярно. Държа се прекрасно. Просто моментът беше лош — посегна и махна от лицето й кичур коса. — Всъщност вероятно беше най-лошият избор на момент в целия ми живот.

Аманда осъзна, че бяха спрели пред дома й.

— Дай да ти помогна — той взе картината.

Тя се надяваше Люк да го няма вкъщи, другите също, а външната врата беше успокояващо заключена два пъти. Дали трябваше да го покани? Под въздействието на момента се реши.

— Искаш ли чаша чай? Или едно уиски?

— В четири и половина? — засмя се той. — Малко е раничко дори за пияниците шотландци. Но с удоволствие ще изпия един чай.

Всъщност имаше делова среща, но колко често получаваше покани от Аманда?

Телефонният й секретар настойчиво примигваше, давайки знак, че са записани две съобщения.

— Имаш ли нещо против да ги прослушам? Може да са важни.

— Давай.

Съобщенията загърмяха от стария секретар на Аманда.

„Здравейте. Обажда се Стивън Уилямс от Югоизточната банка. Искам да ви се извиня, че онзи ден ви дадох погрешна информация. Всъщност с удоволствие ще ви отпуснем заем. Може би ще дойдете при първа възможност да подпишете формулярите.“

Аманда смаяна натисна бутона за паузата. Беше убедена, че шансът й да получи заем е колкото да спечели от лотарията, без да си купува билет.

Натисна бутона за второто съобщение. Беше агентът по недвижими имоти, който я информираше, че конкурентът й — „Компютър Сентръл“, се е отказал от подписването на договор. Хангарът за лодки в Лейнтън беше неин, стига да го искаше. Всъщност можеше веднага да получи ключовете.

Аманда се отпусна на канапето, останала без дъх.

— Може би това е знак — обади се Ангъс, — че ти и хангарът сте родени един за друг. Да направя ли аз чая? Изглеждаш, сякаш си видяла армия от призраци. Мислех, че галерия в хангара е точно това, което искаш.

— Така е. Повече от всичко на света. Просто трябва да издържам семейството си.

— Но бившият ти съпруг положително…

— Дава колкото може… което е съвсем малко — прекъсна го Аманда. — Води децата в чужбина през ваканцията и ги взема на празници, но забравя, че трябва да изплащаме ипотека. Затова съм така смаяна, че се е съгласил за заема. Банката положително го е питала, той е съсобственик на къщата.

Но Аманда нямаше време да продължи мисълта си, защото в ключалката се завъртя ключ и се появи Люк, хубавото му лице пребледня от гняв при вида на Ангъс.

— Идвам от галерията. Луиз ми каза, че си напуснала.

Аманда сви рамене.

— Може и така да се каже. Луиз сметна, че е време да се разделим, и аз се съгласих.

— Би могла поне да го обсъдиш с мен — обвини я Люк. — Аз отказах предложение за работа, каквото се среща веднъж в живота, за да остана в Лейнтън, а ти напускаш работата си, без дори да поговорим за това.

— Ами тогава се налага да се довериш на преценката ми — брадичката й войнствено се вирна, — нали така? Защото имам някои доста добри новини — по някаква причина убедеността й, че няма да срещне неговото одобрение, я накара още по-убедено да продължи: — Току-що се съгласих да взема на изплащане стария хангар за лодки на пристанището. Люк, ще отворя собствена галерия и вече открих приказна художничка за първата изложба!

Глава 21

— Не изглеждаш във възторг от новата възможност за Аманда — отбеляза Ангъс.

— Я чупката! — грубо рече Люк. — И махай оная нафукана кола от улицата пред къщата ни.

— Люк — започна Аманда, — няма нужда да…

— Има, има — Люк продължаваше да гледа Ангъс, а не Аманда.

— Значи няма да се присъединиш към нас в събота и неделя, когато ще се заемем с ремонта? — хладно запита Ангъс.

Това изказване беше доста прибързано и Ангъс почти очакваше Аманда да скочи и да го отрече. Но по някаква причина тя не го направи.

— Значи в събота, в девет сутринта, нали? — той реши да се възползва от преднината си. — Лади също ще дойде, а съм сигурен, че и Клио ще се радва да види как се прави обновяване. Ако желаеш, ще накарам момчетата ми тази седмица да оправят теча.

Аманда доста по-късно се сети да се запита как така Ангъс знаеше, че има теч.

Люк го последва до колата му.

— Знам какво кроиш, Дей. Дори Аманда го знае — изсъска той.

Ангъс не му обърна внимание и подкара колата. Аманда го наблюдаваше поразена.

— Какво, за Бога, е това отношение? — настойчиво запита тя.

— Не разбираш ли какво става? Практиката на Клио свършва тази седмица. Той прави услуга не на теб. Иска да ти помага, за да може да продължи да се вижда с дъщеря ти.

При цялото вълнение около договора Аманда съвсем бе забравила за читателската сбирка същата вечер. Умът й беше твърде зает със списъци, планове и спешни задачи, за да говори за някаква книга. Знаеше, че Рути ще й мърмори за отсъствието, затова вместо на нея се обади на Симон и я помоли да предаде извиненията й.

Предстоеше й да свърши толкова неща. Най-напред трябваше да подпише договора. Можеше да го направи утре. Тъй като районът около пристанището беше извънредно порутен, наемът бе смайващо нисък. Въпреки това имаше да посреща и други разходи. Трябваше да плати за ремонта, макар да подозираше, че Ангъс няма да й разреши. След това трябваше да инсталира хубава касова система, ала не бе необходимо да е нещо свръхмодерно. После за местна реклама. За счетоводство. Дали да последва примера на Луиз и да изложи поздравителни картички и дребни сувенири?

Люк бе решил да се примири с неизбежното и да бъде ентусиазиран, така че следващата вечер остана при Шон, докато Клио и Аманда отидоха на място да оценят пространството.

Хангарът беше точно толкова привлекателен, колкото го помнеше, но имаше и някои разочарования. Най-напред — подът. Беше покрит с мръсен линолеум, произведен поне преди петдесет години.

— Трябва да решим как да използваме пространството — нетърпеливо заяви Клио. — Ако искаш, ще ти начертая план. Ангъс казва, че имам око на дизайнер.

— Така — Аманда се замисли. — Ще имам нужда от място за складиране някъде отзад, което да е скрито, и островче в центъра за касовия апарат. Не мисля да слагам цял щанд, искам да запазя усещането за непринуденост. Не съм сигурна дали да продавам картички и подаръци.

— Мисля, че именно те първоначално привличат хората в магазина. Лесно ще е да сложиш няколко стойки за картички в дъното — Клио махна към далечния край на хангара. — Всъщност при тази приказна гледка към морето можеш да отвориш и кафене.

— Задръж малко — засмя се Аманда, зарадвана от ентусиазма й и от това, колко беше пораснала по време на практиката си. Доскорошната намусена, объркана тийнейджърка беше изчезнала. — Стъпка по стъпка. Не мога да си позволя нещо толкова амбициозно.

— Тогава по-късно, но имаш огромен потенциал. Ангъс твърди, че винаги трябва да се мисли за следващата крачка.

— Тъй ли твърди? — тя се усмихна на факта, че й цитираха премъдростите и духовитостите на Ангъс Дей. Само преди седмица Клио би отказала да вярва, че човек, надхвърлил двадесет години, знае нещо ценно или стойностно. — Така — Аманда посочи голите стени. — Това е нещо, за което имам идеи. Как да окачим картините.

— Картини ли? Мислех, че ще започнеш с дърворезба.

— Да. А също и с картини. Току-що открих прекрасна художничка. Ще я харесаш. Невероятен характер има, на седемдесет и седем години е. И е местна.

— Луиз няма да е особено щастлива, а? Местният поглед не е ли неин приоритет?

Аманда сви рамене. Луиз нямаше да е доволна, че тя изобщо открива галерия.

— Така. А как ще я наречем? Чудя се дали името не се налага от само себе си — галерия „Хангара“?

— Хммм! Не съм сигурна. Май много прилича на галерия „Вълна“. Какво ще кажеш за „Крайморски изкуства“?

— „Крайморски изкуства“… да, харесва ми. Звучи модерно и ново.

— Можем да направим крайморски декор — Клио забеляза изражението на Аманда. — Няма да окачваме котви и стари рибарски мрежи като в евтин италиански ресторант, а ще наблегнем на морските тонове и необичайни, подбрани с вкус артефакти.

Аманда усети, че се топи от гордост. Клио звучеше като голяма и компетентна специалистка.

Рути беше възхитена — на читателската сбирка бяха дошли толкова много хора, че възглавниците на пода не стигнаха.

— Брей! Даже Луиз е тук! — Луиз както винаги приличаше на кръстоска между панамски папагал и една от вещиците от Истуик. — Здравей, Луиз. Отдавна не сме чели заедно.

Тя тръсна обиците си без следа от извинение.

— Бях страшно заета.

Симон поемаше бутилките на пристигащите, като ги слагаше в претъпкания хладилник на Рути и се чудеше коя да отворят за начало. Всички изглеждаха еднакво съмнителни — някои с откъснати етикети, други — потънали в прах. Върху една дори беше залепен лотариен билет, очевидно бе получена като награда в някаква древна томбола. Добре поне, че не бяха газирани.

— Какво предпочитате? Трансилвански ризлинг или Унгарска бича кръв? — запита Симон.

Луиз потрепери и предложи собствената си бутилка Мюскадел.

— Ще се придържам към това, благодаря — огледа стаята. — Аманда дойде ли вече?

След спречкването им следобеда Луиз беше започнала да съжалява за внезапното напускане на Аманда, най-вече защото сега тя трябваше да върши всички досадни неща, нужни за функционирането на галерията. Беше забравила и с какъв усет и вещина Аманда закачаше картините. Когато тя самата се опитваше, не изглеждаха същите. Нещо повече, беше пресметнала, че ако наеме друг човек на нейното място със същата компетентност, щеше да й излезе доста по-скъпо. Надяваше се тази вечер да успее да изгради някои мостове. Положително не бе привлечена от литературата. А още по-малко от виното.

— О, по дяволите! — Симон сложи ръце на устата си. — Рути, забравих да ти кажа. Аманда няма да дойде тази вечер. Голямата новина е, че отваря собствена галерия и е потънала до уши в подготовката.

— Проклета да е! — избухна Луиз, бясна на себе си, че въобще е помисляла да приеме обратно Аманда.

Всички я зяпнаха.

— Но аз мислех, че Аманда работи за Луиз — изуми се отнесената Ан.

— Работеше до днес следобед, когато ме напусна. Какъв мръсен номер! Особено, при положение че й дадох работа, без да притежава никаква квалификация, защото бракът й рухваше и я грозеше гладна смърт. И ето как ми се отплаща! Подобни неща не стават току-така. Трябва да го е планирала от месеци — Луиз изглеждаше, като че ли ще се пръсне на дребни, червеникавокафяви парченца. — Каква змия съм топлила в пазвата си! Вероятно си е записала имената на всичките ми клиенти.

— За Бога, Луиз, млъкни — пренебрежително рече Симон. — Ти използваше Аманда и години наред й плащаше трохи. Ще ти дойде добре, ако ти осигури малко здравословна конкуренция. А сега, защо не поговорим за „Тайната история“?

Луиз и без това не беше чела книгата, затова мълча до края на вечерта, като изобретяваше начини да си го върне на неблагодарната Аманда. Само като си помислеше какви усилия бе положила да я запознае с Люк. И сега те си живееха щастливо и прещастливо, а Аманда се беше отметнала и, за благодарност, откриваше конкурентна галерия на две крачки от нейната.

— Още вино, Луиз? — предложи й кротката Ан в опит да успокои разгорещените страсти, като ги залее с Ризлинг.

Луиз кисело отбеляза, че качественият й Мюскадел бе изпит до капка и сега се наливат с отвратителното унгарско.

— Не, благодаря — закри надуто чашата си с длан. Забеляза, че всички останали не обръщаха внимание на етикета върху бутилката и се напиваха, започнаха да се кикотят, когато дискусията тръгна в коловоза на секса. Вместо да продължава да седи и да ги слуша, тя събра мръсните чаши и ги занесе в кухнята.

Скоро се появи и Рути, леко пийнала, но по-скоро разтревожена, отколкото развеселена. Очевидно искаше да сподели нещо.

Луиз се вкамени. Нямаше да допусне да бъде отново критикувана по темата за клетата експлоатирана Аманда.

— Виж — започна бойко тя, — не желая повече да разговарям за Аманда.

— Лошо — виното правеше Рути по-властна от обикновено. — Работата е там, че открих нещо, което сериозно ме безпокои. Може да се окаже безпочвена клюка, но все пак мисля да го кажа на Аманда.

Луиз прикова вниманието си върху думите й. Ако Аманда не я беше предала, щеше да настоява веднага да я предупредят.

— Питаш ме какво мисля — рече Луиз, когато Рути свърши. — Мисля, че не е редно да се бъркаме. Ако отидеш и й разкажеш подобно нещо, тя няма да ти благодари. Според мен трябва напълно да изясниш фактите, преди да говориш с нея. Остави ме да помисля как най-добре да подхванем работата.

Рути кимна. Луиз познаваше Аманда по-дълго от останалите в групата.

Само се молеше този съвет да се окаже правилен. Ако сбъркаше, залогът бе огромен.

В събота Аманда бе нагласила будилника за седем сутринта, както правеше в делничните дни, но Люк лениво се отърколи върху нея, обзет от желание да се любят. Макар да умираше час по-скоро да отиде в галерията, знаеше, че това е начинът на Люк да иска извинение. Едва не му изнесе лекция в дух „Мъжете са от Марс“, за да му обясни, че жените предпочитат първо да чуят извинението, а после да правят секс, и че не гледат на самия секс като на извинение, както често правят мъжете. Но беше прекалено рано, а тя нямаше време за губене, затова набързо сподели преживяването, като се надяваше той да не забележи разликата. След това скочи от леглото и навлече бояджийския си костюм, който представляваше стар джинсов гащеризон.

— Не си ми казвала, че имаш гащеризон. Значи живея с платена феминистка в гащеризон! — подразни я Люк.

Тя нежно го бръсна с ръка.

— И при това изглежда страхотно!

Шон вече седеше на масата за закуска и тършуваше в новия пакет с корнфлейкс за някоя безплатна игра. Но от Клио нямаше и следа.

— Клио! — викна тя. Никакъв отговор. Надникна в стаята й, разхвърляна както винаги и с неоправено легло, но дъщеря й не се виждаше никаква. Точно когато започна да се тревожи, забеляза бележка: „Станах рано. Ще се видим по-късно в Крайморски изкуства“.

Беше прекрасен ден и Аманда реши да излезе без палто. Месец май вече се носеше във въздуха. Мина напряко по задните улички до пристанището, махна на Роуз Майлс, която използваше практично топлата утрин за простиране на пране. Жалко, че районът беше толкова запуснат, но тутакси си напомни, че няма да може да си позволи да плати наема, ако хангарът се намираше в по-добре поддържаната част на града. Налагаше се да направи галерията толкова хубава, че хората да идват тук специално за нея.

Когато зави зад ъгъла, разкрилата се гледка я накара да се закове на място. Клио, размахваща плана, който двете бяха изработили грубо, командваше екип от около осем мазачи, бояджии и дърводелци под усмихнатия поглед на Лади.

— Има усет за тая работа — сподели той. — Нищо и никаква хлапачка, а вече я гледат в очите. Очаква се аз да надзиравам какво става, а се чувствам като резервен годеник на сватба.

— Здрасти, мамо — подвикна Клио. — Какво ще кажеш? Вършат направо чудеса с боядисването. Какъв цвят предпочиташ за прозорците? Мисля, че бледосиньото ще стои чудесно — пъхна под носа на смаяната си майка цветова таблица. — Лади ще иде да я купи с картата си на строител, за да получим отстъпка.

Лади се ухили по-скоро като помилван котарак, отколкото като петдесет и пет годишен мъж, командван от пубертетка.

— Не е ли чудесна? Ще стане голямо началство, преди да кажеш „копче“.

Аманда изпита леко бодване на разочарование, че Ангъс не се виждаше никакъв.

— Мислеше, че ще пречи — обясни Лади, което Аманда си преведе като предположение, че сигурно Люк е причината. Все пак бе много тактичен.

— Момчетата оправиха теча в четвъртък, така че можахме да направим замазката в петък, а днес можем да боядисаме. Искате ли да видите как става?

Вътре в хангара всякакви признаци от предишната му битност на склад за гуми бяха изчезнали и заменени от чисто белите прости стени, които толкова често си беше представяла.

— Клио реши, че ще искате гредите да останат небоядисани. Че придават атмосфера на помещението.

Аманда кимна. Дъщеря й беше права.

— Ето го островчето с касата — развълнувано посочи Клио. — Момчетата свършиха чудесна работа. Ти трябва да решиш единствено за цвета. А Лади има прекрасна изненада. Лади, кажи й.

— Имам приятел, който е художник на табели. Каза, че ще намине и ще ви изработи табела, съвсем евтино. Само че ви съветвам отсега да помислите какво точно ще искате. По обяд той се отбива в кръчмата и след това буквите му се кривят като пияни.

Аманда се усмихна и му благодари. После изведнъж я връхлетя неприятна мисъл. Как щеше да плати на всички тези работници?

Лади отново прочете мислите й.

— Това ще е техният подарък за Клио на сбогуване. Тя им даваше уроци как да се разбират с нейните връстници.

— Не се тревожи, мамо. Те се забавляват. За тях е приятно поне за малко да се отърват от Лади. Когато решим как ще изглежда табелата, защо не идеш да ги почерпиш с риба и пържени картофки? Те са като камили. Не спират да ядат и пият. Но мисля, че днес яденето и пиенето трябва да са от нас — плесна властно с ръце. — Добре, господа, дайте поръчките си на Аманда. Моята е карначе, пържени картофи и пюре от грах. С много оцет.

Докато послушно записваше огромната поръчка, Аманда почувства глупави сълзи на умиление да замъгляват очите й — можеше ли да си представи, че онова мразещо себе си, объркано дете отпреди няколко седмици ще се превърне в това оправно момиче.

След две седмици ремонтът свърши и бяха готови за откриването. Клио беше осенена от вдъхновението, че ако преместят стойките с картичките в средата на галерията, можеха на практика да създадат две обособени пространства, в едното от които да подредят морските птици на Наташа, а в другото — да окачат маслените картини на Сейди.

Тържественото откриване беше тази вечер и бяха поканили всички, за които се сетиха. Люк откри страшно изгодно предложение на ферибота, наречено „До Франция за петарка“, отиде дотам и купи три каси шампанско с намаление от местния супермаркет. Така че свободно предлагаха чаши с „Кир Роаял“, както се полагаше на една лъскава галерия.

Сейди беше довела целия си курс по рисуване и всички охотно вдигаха тостове в нейна чест като най-преуспялата курсистка. Наташа бе дошла с недъгавия си баща, а Лади и екипът му работници бяха извадили от нафталина най-хубавите си костюми. Всички стояха скупчени и горди, но смутени обсъждаха картините на Сейди.

— Как се нарича това, когато е у дома? — запита дърводелецът и наклони глава в опит да разгадае големия розов предмет на платното.

— Скъпи, това е единственият ми опит за абстрактна живопис — изчурулика Сейди. — В общи линии съм аз. Тук са циците ми, а тук е…

— Разбрах, разбрах — прекъсна я човекът и побърза да допълни чашата си със съкрушен вид.

Хелън демонстрираше познанията си върху импресионизма пред крехката на вид Изобел Дей, която явно бе решила да настоява на своето, въпреки факта, че е в инвалидна количка.

Половината от клуба „Над шестдесет“ присъстваха групово, както и Лу Уилс от „Истклиф“. Джайлс не успя да дойде, защото водите на Стефани бяха изтекли, но изпрати огромен букет слънчогледи.

— Джайлс е направо трогателен — отбеляза Аманда. — Дано се сети да изпрати и на Стефани. Доколкото го познавам, вероятно се е спазарил да купи два на цената на един.

В центъра на тълпата стояха Роуз и Бети Майлс, погълнати от разговор с Люк. Бети, увита в обсипан с пайети дълъг шал, останал от тридесетте години, обръщаше чашите с „Кир“, сякаш бяха последната течност, преди да навлезе в Сахара, и безобразно флиртуваше с Люк. „Изумително е — разсъждаваше Аманда — как сестринското съперничество не умира и след осемдесетте.“

Аманда, неуверена какво точно трябва да облече, беше се докарала с морскозелената рокля от празненството за Нова година, а в последната минута добави и гердана към нея.

— Надявам се, че не си се облякла умишлено така — тихичко заговори някой зад гърба й, — само за да пробудиш стари спомени.

Обърна се и видя Ангъс Дей да я наблюдава, облегнат на една колона.

Аманда усети, че шията й пламва в най-неподходящия момент. Защо беше сложила тази рокля?

— Исках да ти благодаря — наложи си да запази гласа си спокоен — за цялата помощ, която ми оказа.

— Аз нямам нищо общо. Те го направиха заради дъщеря ти.

— Това е другото, за което исках да ти благодаря. Не мога да повярвам колко по-самоуверена е станала. Направо е нов човек.

— Но е постижение на самата Клио. Тя наистина е изключително момиче.

През претъпканата зала забеляза, че погледът на Люк се откъсва от Бети и проследява с кого разговаря тя.

Веднъж вече бе преживяла да я смятат за лична собственост и втори път нямаше да допусне да се съобразява с кого контактува. Ако на Люк му липсваше увереността да й вярва, толкова по-зле за него.

— Все пак благодаря — вдигна чашата си към Ангъс. — Ти си много по-щедър и великодушен, отколкото признаваш.

Зад тях се дочу внезапен шум и като се обърна, видя Люк, застанал на сантиметри със сащисаната Бети до себе си.

— Нямаше така да хвалиш тези щедрост и великодушие — информира я Люк, — ако беше чула какво има да каже Бети.

Ангъс го гледаше, без да трепне.

— И какво има да каже Бети?

Люк предизвикателно вирна брадичка.

— Само това, че господин Голямо сърце иска да ги изхвърли от хижата им. След като са живели петдесет години в нея. За да отвори място за величествен нов проект. Колко щедро и великодушно ти се струва това?

Глава 22

Аманда се взираше в Ангъс. Не беше възможно да е способен на това.

— Всичко е наред, Люк — в средата на групичката се появи Роуз. — Благодаря, че се вдигна на оръжие заради нашите интереси, но господин Дей не ни изхвърля насилствено. Не е имало ужасяващи среднощни инциденти, за да ни сплашат. Нито пък плъхове в пощенската кутия.

Люк скептично вдигна вежда.

— Да, сигурен съм, че техниката на господин Дей е далеч по-изтънчена. Той ще пледира за благото на общината. Схемата му ще помогне да се съживи градът и ще осигури работни места. Сигурен съм, че аргументите му са железни.

— Е — заяви Роуз, — той наистина ни показа плановете си и пристанището наистина ще стане красиво.

— Плажните бунгала сега са толкова тъжни и изоставени — добави Бети. — Не са като по наше време. Освен това — тя се усмихна, неосъзнаваща факта, че я слушат толкова хора — в замяна той ще ни осигури прекрасен нов апартамент.

Макар да знаеше, че Бети и Роуз вероятно щяха да се чувстват по-добре в апартамент, Аманда се разочарова от Ангъс. Хижата бе техният живот, както и част от пейзажа на града. Беше очевидно, че той просто иска мястото, а Бети и Роуз му пречеха. Фактът, че схлупената им хижа може би е пълна със спомени и че техният дом беше такава неразделна част от Лейнтън, каквато бяха вълноломът или прибоят, едва ли значеше нещо за един строителен предприемач. От гледна точка на деловия човек те представляваха просто пречка за една печеливша схема.

Кой знае защо, беше очаквала нещо повече от него.

Изведнъж всички се втренчиха в Ангъс. Усети го дори Изобел в ъгъла си до прозореца.

Ангъс не възнамеряваше да се оправдава пред мъж, когото не понасяше.

— Мисля, че е време майка ми да се прибере у дома — просто заяви той.

Но страстната и твърдоглава натура на Клио не можа да остави нещата така.

— Говорите пълни глупости — сърдито заяви тя. — Проектът е направо възхитителен. Буквално отново ще вдъхне живот на пристанището. Защо не погледнете плановете, преди да нападате Ангъс?

Едва ли би могла да стори нещо по-неуместно.

— Значи няма нищо лошо в това, да изхвърлиш две възрастни жени от къщата, в която са прекарали целия си живот, само за да освежиш пристанището, а? — яростно й възрази Люк. — Клио, май прекарваш времето си в неподходяща компания. Няколко разходки в скъпа спортна кола и вече си в малкото му джобче.

— За Бога, Люк — намеси се Аманда, преди Клио да успее да отговори. Може да беше разочарована от Ангъс, но това бе прекалено. — Не ставай смешен.

— Това въобще не ми се струва смешно — очите му се присвиха, когато се заковаха в нейните. — Смятах те за човек, който вярва в хората и в общността, както вярвам аз. Цялото това рециклиране на отпадъци, по което се палиш, е празна работа. Ти точно толкова лесно се замайваш от един хитър план, колкото и те. Но не и аз.

Люк се обърна към старицата и впи пръсти в рамото й.

— Не трябва да напускате, Роуз. Това е домът ви. Не позволявайте да ви изхвърлят, за да построят бар и няколко безвкусни сувенирни магазина. Ако вие се опънете, цялата схема ще пропадне. Ще ви подкрепят много хора.

Ангъс не се сдържа повече:

— Срещу злите сили на капитализма? Предлагам да погледнете плановете, преди да ме обвинявате. Ще подслоним осем млади семейства.

— И в същото време ще изхвърлите две възрастни жени. Това ли общината нарича „ръст на жилищното строителство“? На мен ми звучи като срив.

Ангъс забеляза, че Изобел се мъчи да подкара инвалидната количка, за да вземе завоя. Изглеждаше не само разстроена, но и бледа като платно.

— Извинете — Ангъс мина покрай Люк. — Трябва да се погрижа за майка си.

— Колко навреме — рече Люк.

— Защо не се разкараш? — изсъска Клио. — И без това си гаден лицемер. Не можеш да понасяш Ангъс не защото е строителен предприемач, а защото е по-богат от теб и харесва мама!

Залата внезапно притихна.

— Така — гневно заяви Люк. — Достатъчно. Наказана си — сграбчи я за китката и я помъкна към вратата.

— Не, не е наказана — гласът на Аманда трепереше от яд. — Клио е моя дъщеря и ако не възразяваш, аз ще решавам как да я възпитавам.

— Извинете — Ангъс подкара количката на майка си към вратата на галерията. Всички се отдръпнаха да им направят път.

Настъпи момент, когато двамата мъже се изправиха един срещу друг точно пред вратата. Аманда не знаеше какво щеше да стане, ако нелепо веселите тонове на мобилния й телефон внезапно не бяха отвлекли вниманието.

Тя се възползва от момента и мина напред, за да отвори вратата.

— Благодаря и на двама ви, че дойдохте. Изобел, надявам се скоро да се почувствате по-добре.

После затисна с ръка едното си ухо, за да чува по-добре сред засилващия се шум на тържеството, и се обади. Беше Джайлс. От болницата.

Аманда се обърна към Клио и покри с ръка телефона.

— Баща ти е — колебливо рече тя. — Стефани е родила близнаците — момче и момиче.

— Момче и момиче — повтори Клио. — Прекрасно. По едно от всеки вид. Точно като Шон и мен — преди Аманда да успее да я спре, тя отвори вратата и изхвърча от галерията към плажа.

— Какво вълнуващо тържество — изкоментира Люк.

Аманда не му обърна внимание и приключи разговора с Джайлс. Докато излизаше, подвикна на Люк:

— Клио получи лоша новина. Опасявам се, че трябва да отида при нея.

— За мен не се тревожи — извика в отговор Люк. — Така. Роуз, Бети, дайте да ви сипя още от розовото шампанско.

След половин час тържеството бе започнало да отшумява, когато Люк откри още три бутилки от пенливото вино, скрити под щанда. До времето, когато Роуз тръгна да вземе палтата им, Бети изпълняваше в дует с Люк „Славей пее на площада «Бъркли»“. Беше останал само един доста неугледно облечен мъж, както смутена забеляза Роуз.

— Ама хич не си поплюва — запреплита език гостът, като пресипа остатъка от нечия чаша в своята и посочи към Люк. Роуз се зачуди дали да не му каже, че в чуждото шампанско плуваше фас, но по принцип не обичаше мъже, които не носят на пиене.

— Защо, тя е съвсем безобидна — отвърна Роуз, която сметна, че става дума за близостта на Люк с Бети. — Просто предпочита компанията на млади мъже.

— Браво на нея. Говоря за начина, по който преди малко той натри носа на господин Великия Дей.

— А вие кой сте?

— Гари Ходжис. Работя за фирмата по недвижими имоти, която даде под наем това място. Разбирате ли, работата е там, че господин Великият Дей…

— Какво за него?

— Госпожа Уелс май не знае, но той гарантира сделката. Надявам се да не дойде утре да я отмени.

Роуз наблюдаваше сестра си и Люк да се въртят из галерията, Бети сияеше от момичешко вълнение. Той беше рядко красив и очевидно умееше да кара възрастните жени да се чувстват млади. Беше изпаднала във възторг, когато Аманда и Люк се събраха, защото смяташе, че е време Аманда да има в живота си човек, който да я цени както подобава.

Но около Люк Найт имаше нещо, което я озадачаваше. Бърза избухливост и ревниво собственическо чувство, които не бяха толкова видими, когато се запозна с него. А това не й харесваше. Изобщо не й харесваше. Напомняше й за баща й. Викторианец до мозъка на костите си, той обичаше дъщерите му да изпълняват заповедите му и в резултат сега бяха обеднели стари моми. Не го пожелаваше никому.

— На ваше място — изсъска тя на Гари Ходжис с тон, който проникна дори през мъглата на „Кир Роял“ — не бих споменавала това пред никого — замълча заплашително. — Особено пред господин Найт — избута го бързо през вратата, преди да е успял да продума.

— Не съм се забавлявала така от години — Бети въздъхна, докато вървяха към хижата. — Този младеж е истински чаровник.

— Да — смотолеви Роуз. За нея чарът на Люк някак си бе помръкнал след тази вечер.

Но защо, чудеше се тя, докато вървяха в топлата пролетна нощ, Ангъс Дей беше гарантирал договора за галерията, когато бе очевидно, че Аманда дори няма представа? Щедър ли беше или просто печалбар? Хангарът бе на две крачки от новия му проект и ако районът поскъпнеше, което положително щеше да стане след появата на кафенето и бара, новата дъсчена пътека и привлекателните ремонтирани магазини и плажни бунгала, някой щеше много да забогатее. Когато за първи път им я показа, схемата вещаеше нещо прекрасно за целия град. И все пак, ако Люк беше прав, щеше да е най-прекрасна за самия Ангъс Дей. А ако случаят не беше такъв, защо, по дяволите, Ангъс не го отрече? Цялата работа бе много объркана.

Когато влязоха в хижата, си припомни как загрижено Ангъс гледаше майка си. В изражението му имаше неподправена доброта.

Но дори Хитлер бе обичал майка си.

Аманда най-сетне откри Клио, седнала на чакъла под вълнолома.

Бе намерила най-недостъпното място, прегърбена, заслушана във вълните. На небето грееше нова бледа луна, която хвърляше тясна като молив пътека върху морето. В леко дъхащия на риба полумрак беше трудно веднага да забележи момичето.

— Откъде разбра, че съм тук?

Аманда направи опит да се усмихне.

— Като малка често идваше тук. Особено когато ми беше сърдита. Знаеше, че тук не мога да те видя и ще се тревожа.

— Значи не съм се променила много.

— Добре ли си? Тая работа с близнаците е голяма гадост, нали?

Клио немощно се усмихна.

— Мамо, вече никой не казва „гадост“. Говориш така само когато се мъчиш да се настроиш на моята вълна.

— Добре, ще говоря като моето поколение. Как смее негодникът да напусне живота ни и да си въобразява, че може да започне отначало с проклетите близнаци? — яростно хвърли камъче във водата. — И знаеш ли кое е най-потискащото?

— Кое?

— Бас държа, че изведнъж ще стане „нов мъж“ и ще започне да говори наляво и надясно как не е знаел какво прекрасно нещо е бащинството, мътните да го вземат. Бащите при вторите бракове винаги го правят. Това кара първите им съпруги да пожелаят да ги убият — хвърли още едно камъче, което направи десет идеални подскока. — Съжалявам. Не трябваше да говоря така пред теб.

— Всичко е наред. Всъщност ми помогна. Пред Шон не бива да говориш така. Той все още храни някакво неясно възхищение към татко.

— Знам. И предполагам, че е важно да го запази. Баща ви все пак не е толкова лош. Джайлс има и своите качества.

— Като например?

Аманда замълча.

— Много го бива да договаря евтини ваканции.

Двете се разсмяха и се прегърнаха, започнаха да бършат сълзите си, които можеше да са и от смях, и от болка.

Изведнъж Клио се отдръпна.

— Мамо, съжалявам за Люк. Опитвам се да го харесам, но не мога. Дори не знам защо. Но защо ти го харесваш? Искам да кажа, като се изключи сексът.

Вина и гняв връхлетяха Аманда. Вероятно беше нередно Люк да се нанася при тях, преди да ги е опознал както трябва. Ала тя нямаше ли свои права?

— Бях самотна. Знаеш го. Толкова самотна, че прибягнах до обявата на едно джудже! Люк е невероятно привлекателен и интересен, не е обичайният градски еснаф и досадник, който може да разговаря само за голф и доброволните отряди. И предполагам, че ме харесва.

„Ангъс също те харесва“, искаше да каже Клио.

— Може би трябва да се постарая да се разбирам с него — въздъхна Клио.

— А може би и той трябва да опита. Не е негова работа да те възпитава, без първо да поговори с мен. Ще му дам да разбере, като се приберем.

Прегърна Клио през раменете, а тя сложи глава на рамото й.

— Искаш ли да дойдеш в болницата? — запита я Аманда след доста време, когато усети, че започва да се схваща. — Или предпочиташ да ги видиш, като се приберат у дома? Направи това, което е най-добро за теб.

— Най-доброто за мен е татко да не беше ни напускал и да не се нуждаеше от други деца, с които да ни замести. Мразя го, мамо. Не мога да не го мразя!

— Знам. Това е ужасно чувство. Наистина е гадно. Но ти си много обичана. От мен. От Шон. От баба. И от баща ти, по негов собствен начин. Просто му е трудно да забележи каква болка може да причини.

— Мислех да посетя бебетата, но е по-добре да не го правя. Не че ги мразя. Всъщност съм сигурна, че когато ги видя, ще ми се сторят прекрасни и сладки и ще ми се прииска да ги подържа. Но не ми се ще да чувствам и това. Предполагам, че само искам татко да разбере какво изпитвам.

Аманда я прегърна още по-силно, сякаш за да поеме цялата болка на Клио.

— Ще му го обясня, не се безпокой.

— Предпочитам да не се налагаше да му обясняваш. И да можеше да се сети сам.

— Може пък да се сети.

— Когато цъфнат налъмите. Хайде да се прибираме, преди някой да дойде да ни предложи наркотици. Тук е любимото им свърталище.

— И откъде точно знаеш това?

— Шестнадесетгодишна съм. Достатъчно голяма да бъда нечия полусестра.

— Хайде. Ще ти приготвя бутилка с гореща вода за леглото и топло какао.

— През май?

— Сезонът няма нищо общо. По мое време топлото какао и бутилките с гореща вода винаги вършеха работа.

Когато се прибраха, Люк още не беше легнал, изглеждаше чаровен и разкаян.

— Клио, наистина съжалявам. Държах се крайно неуместно. Просто се разсърдих заради Роуз и си го изкарах на теб — усмихна се пленително. — Сложих Шон да си легне и му прочетох „3089 футболни истории“. Джайлс се обади пак. Много държи всички да отидете утре в болницата.

Клио хвърли на майка си един поглед и се качи тичешком в стаята си.

— Пак ли сбърках нещо?

Аманда поклати глава. Той наистина правеше усилия.

— Не. Тя просто е невероятно наранена от раждането на близнаците. То я засегна по-силно от всичко, станало след развода.

— А аз изчистих и подредих, преди да си тръгна. Предполагам, че и за собствениците на галерии понеделникът е работен ден.

Аманда се усмихна. В снощната бъркотия почти беше забравила радостта, че най-сетне си има своя галерия.

— Хайде — гласът му бе натежал от обещания. — Да си лягаме. Никога не съм се любил със собственичка на галерия.

— Не съм сигурна… — започна тя.

— А освен това се нуждаеш от нежност, любов и внимание.

И напук на тревогата й за Клио и болката, която самата тя изпитваше поради появата на бебетата, обещанието на Люк за нежност, любов и внимание я накара да забрави всичко.

— Смяташ ли, че съм негодник, който притиска двете старици да се изнесат? — запита Ангъс Изобел, докато караше към къщи.

— А такъв ли си?

— Новите апартаменти ще бъдат прекрасни и аз им предложих най-хубавия. С балкон на първия етаж, обърнат към пристанището, от който ще могат да се надвесват и да си говорят с минувачите, с подово отопление, отделни спални, асансьор и портиер на входа. Стори ми се, че ще е идеално за жени на тяхната възраст.

— Старите хора невинаги искат това, което другите мислят, че ще е идеално за тях. Какво щеше да направиш, ако ставаше дума за мен?

Ангъс се замисли за момент.

— За теб нямаше да е подходящо. Ти обичаш тишината и спокойствието. Страниш от хората. Но Роуз и Бети са общителни. На практика са живели на плажа.

— Ще имат ли въже за простиране?

— Въже за простиране ли? — Ангъс онемя. — Една хубава сушилня няма ли да свърши работа?

Изобел поклати глава.

— Нашето поколение има нужда от място, където да простира дрехите си. Това ни кара да се чувстваме у дома.

— Добре. Смятам, че ще мога да им осигуря нещо на покрива.

— Кажи им го. Мислиш ли, че наистина искат да се махнат?

— И те не знаят, струва ми се. Хитри са като теб. Виждат и оценяват предимствата. Но се страхуват от промяната.

— А собствените ти мотиви? Ако не беше фактът, че хижата им застрашава проекта ти, пак ли щеше да смяташ, че промяната ще е добра за тях?

— На всяко рационално равнище — да — погледна майка си и видя, че изглежда по-добре. Тебеширената бледност я беше напуснала. Всъщност дори му се усмихваше. Въпреки че колата се движеше, той вдигна ръцете си от волана, сякаш се предаваше. — Добре. Добре. Ще опитам да уговоря общинския съвет да нагодим проекта така, че да оставим хижата. Но не казвай на Лади, моля те. И бездруго вече ме смята за откачен.

Стигнаха до къщичката на Изобел. Ангъс отвори вратата и я взе на ръце. Беше по-лека отпреди. Прониза го внезапно чувство на паника пред неизбежната загуба.

— Нека да остана — чувстваше се, сякаш късат част от него. — Моля те. Обещавам, че няма да ти преча и твърдо няма да ти досаждам.

Изобел отново се усмихна.

— Добре. Но само този път.

Ангъс мрачно я внесе вътре. За първи път се съгласяваше да остане при нея.

Аманда се събуди и видя, че слънцето ярко грее в прозореца. Седна и посегна към часовника. Мястото в леглото до нея беше празно и в стаята цареше покой.

Вратата се отвори и се появи Люк с поднос, натоварен с кафе и кроасани. Сложи го до нея.

— Закуската на госпожата — подаде й местния вестник. — Материалът за откриването на галерията е на шеста страница.

Аманда развълнувано запрелиства вестника, за да го открие. Бяха само няколко параграфа за тържественото откриване, но до тях се мъдреше огромна снимка на Сейди, с която журналистката очевидно си беше допаднала, сякаш бяха отдавна загубили се сестри, разделени при раждането им. Имаше няколко приказни оценки за творчеството на Сейди. На отсрещната страница беше рекламата, която Аманда бе пуснала, за да покани хората да посетят и да разгледат лично „Крайморски изкуства“.

Тя захапа кроасан. Чувстваше се толкова близо до рая, колкото можеше да се случи в един живот. Люк взе вестника.

— Пише и че мястото на галерията ще стане доходоносно поради проекта за развитие на пристанището, предложен от общината и „Дей — Строителни предприемачи“, което обяснявало присъствието на господин Ангъс Дей на тържеството.

— Как смеят! — ядоса се Аманда. — Моята галерия няма никаква връзка с Ангъс Дей.

— Тоя тип си вре носа навсякъде. Може би трябва да им пишеш и да искаш опровержение — предложи Люк, махна трошица кроасан от устата й и я целуна. — Не вярвам да има време за…

— Мааамооо — долетя безплътен глас от долния етаж. — Къде са ми футболните ръкавици?

Люк шеговито вдигна ръце, че се предава.

— Добре. Добре.

Аманда скочи от леглото. Сега, когато работеше за себе си, не биваше да се размотава и да отваря галерията със закъснение.

— Време е за ставане — целуна Люк и започна да се облича. — Ти можеш още да си полежиш.

Тя сложи маслиненозелени ленени панталони и лимоненозелени блуза и жилетка от трико. Като се погледна за миг в огледалото, забеляза, че косата й се нуждае от подстригване и боя, но това можеше да почака. Изпита моментна паника, че вече няма заплата, колкото и жалка да беше, в замяна, на което трябваше да плаща наем и режийни. Не биваше да се поддава на такива мисли.

Долу Шон приготвяше сам сандвичите си, които, изглежда, се състояха от конфитюр, банани и оризови пръчици.

— Много са хубави — настоя той. — И страшно здравословни.

— Разбира се — съгласи се Аманда и викна нагоре на Клио, че е време за ставане. — Ще те изпратя до автобусната спирка.

— Защо? — подозрително запита Шон.

— Не мога ли да се порадвам на удоволствието от компанията ти? — отвърна Аманда. Всъщност искаше да му съобщи за близнаците и да разбере дали иска да дойде с нея в болницата да ги види. Може би щеше да му е по-лесно, ако вземеше решение сам, отколкото ако Джайлс му изтърсеше, че са се родили.

— Големите винаги имат долни цели — изтъкна Шон.

— Задни мисли. Но си прав. Има нещо, за което искам да си поговорим.

— Нещо сериозно ли е? Нещо, което няма да ми хареса?

Аманда не знаеше как да му отговори.

— Защото, ако е така, ще трябва да минем през сладкарницата и да купим нещо за утеха.

Аманда се замисли дали да не се противопостави на това явно изнудване. Как би постъпил добрият родител? Или поне добрият самотен родител? По дяволите, щеше да съобщи на десетгодишния си син новината, че баща му има близнаци от друга жена. И най-гигантският тоблерон щеше да е оправдан. Спряха се на шоколадова вафла, която Шон щастливо захрупа, докато вървяха към спирката.

— В събота вечерта се случи нещо вълнуващо — започна тя, като умишлено не обърна внимание на факта, че той безобразно си тъпче устата и направо не може да я затвори. — На баща ти и Стефани им се родиха близнаци. Момче и момиче.

— Знам — Шон сви рамене. — Клио разправяше на Джасмин за тях. Нарече ги дяволски изчадия и каза, че се надява да са бавноразвиващи се.

Аманда опита да не се засмее.

— Клио не бива да говори така.

— Че защо? Просто е вкисната на татко. Смята го за гадняр. Аз също. Ето, автобусът идва.

— Ще дойдеш ли да ги посетим в болницата? Баща ти ще е доволен.

— А ти доволна ли ще си?

На Аманда й дойде на устата да отговори, че би предпочела близнаците да се бяха удавили при раждането си, а още по-добре — изобщо да не бяха зачевани, но ако искаше Шон да чувства, че все още има баща, който го обича, не биваше да му мъти главата със собственото си негодувание.

— Бих искала да дойдеш.

— Добре.

— Благодаря, миличък.

Автобусът беше пристигнал и Шон забеляза един от приятелите си вътре. Втурна се към него, ужасен, че Аманда ще направи нещо убийствено смущаващо, например ще го целуне.

Но Аманда си знаеше урока.

— Ще се видим, като се прибера от галерията.

Почти пробяга осемстотинте метра до пристанището. Собствената й галерия! Толкова години се беше съобразявала с желанията на Луиз, която търсеше съветите й, а после със злорадо удоволствие ги пренебрегваше. Сега щеше да следва собствените си инстинкти! Мисълта беше прекрасна, но и ужасяваща.

Люк не беше излъгал, че е изчистил. Пластмасовите чаши и чинии бяха хвърлени в кофата, а празните бутилки — наредени за рециклиране. Дори бе минал с прахосмукачката. Усмихна се, като си позволи да мисли за закуската в леглото и до какво би довела тя, ако не беше учебен ден. После си припомни за напрежението между Люк и Клио. Силно се надяваше двамата да намерят начин да се разберат.

Клио изчака Люк да влезе в банята. Щом чу резето да се затваря отвътре, тя се измъкна от стаята си и тръгна на пръсти към стълбите.

Дори не чу кога вратата на банята се отвори отново и той внезапно се изправи пред нея гол, само с една малка кърпа около кръста.

— Защо се промъкваш така? Да не съм големият лош вълк?

Клио опита да се усмихне, но не успя. У Люк имаше нещо, от което я побиваха тръпки.

— Просто тръгвам на училище — нищо друго не можа да измисли.

— Това обяснява униформата — отвърна усмихнат той. — Всички момичета ли носят такива къси поли?

— Че даже и по-къси — тя се мушна под ръката му и хукна надолу. — Чао. До скоро — изхвръкна през вратата, преди Люк да успее да реагира.

Първия час имаха биология и щяха да правят тест върху размножаването при човека. В болницата съществуваха повече доказателства за размножаването при човека, отколкото би искала да види. Представи си как баща й нелепо кудкудяка, докато Стефани — кокалеста и властна, облечена в искрящо бяла нощница — го информира, че най-смисленото нещо, което може да направи, е да им резервира ваканция в петзвезден хотел с детски ясли.

Беше толкова дяволски несправедливо. Защо родителите не можеха да се разбират помежду си и да остават верни на брачните си обети, вместо да допускат в живота си хора като Стефани и Люк? Не чувстваше нито Стефани, нито Люк като част от семейството. Възприемаше ги по-скоро като самонастанили се в дома и легнали в стаята й.

На път за училище Клио купи пакет шоколадови бисквити и кутия със сок. Никога не би го признала пред майка си, но работата при Ангъс Дей я бе отблъснала от училището. Светът на работещите изглеждаше много по-забавен от зубренето по физика и биология. И все пак знаеше как точно би реагирал Ангъс, ако го помолеше да започне на пълен работен ден при него. Сивите му очи подигравателно щяха да се разширят и щеше да отговори, че наема само квалифицирани служители, така че, ако иска да работи при него, най-добре ще е първо да получи квалификация. За предпочитане придружена от диплома.

Толкова гадно беше да си на нейната възраст. Все още нямаше истински контрол върху живота си, но хората непрекъснато й повтаряха да се държи като голяма.

Дъвчеше бисквитите, но вместо да тръгне към училището и теста по биология, се насочи към брега, като внимателно избягваше пристанището и „Крайморски изкуства“. Известно време вървя по плажа. Имаше силен вятър, а по морето танцуваха бели зайчета. По-нагоре на алеята възрастна жена се опитваше да стане от инвалидната си количка, но вятърът непрекъснато я връщаше в нея. Нямаше никой под деветдесет години.

Заля я вълна на самотност, на която не можа да устои. Всъщност никъде не се чувстваше у дома. Преди идването на Люк имаше майка си, с която да споделя, но сега беше гостенка в къщата. Той винаги бе там. Не можеше да се отпусне или размотава и, въпреки прекрасната му външност, у него имаше нещо плашещо.

Преди да успее да се овладее, отново се разплака със силни, мъчителни ридания, които излизаха от тесния й гръден кош. Внезапно разбра, че не иска нищо друго, освен утеха от майка си — единственият човек, в чиято обич беше сигурна. Затича се по алеята, дългите й крака се мятаха във въздуха, и зави нагоре по улицата с магазините, като едва не връхлетя върху Луиз, която стоеше пред галерия „Вълна“ и се олюляваше, оправяща навеса, който плющеше на вятъра.

— Ей — запита Луиз, — какво става? Не трябва ли да си на училище?

— Търся мама — изхлипа Клио и профуча край нея, като остави Луиз да се гърчи от чувство за вина и да гледа подире й. Беше обещала на Рути да предупреди Аманда за слуха, който бяха чули за Люк. Но не бе го направила.

Най-добре ще е веднага да се обади на Аманда. Преди да е станало твърде късно.

Глава 23

— Аманда, ти ли си? — Луиз реши, че трябва да се обади сега или никога. Видът на силно разстроената Клио беше боднал мазолестата й съвест.

— Здравей, Луиз — последният човек, от когото Аманда очакваше да се обади и да й пожелае късмет, беше Луиз, но ето че точно тя бе на телефона. — Откъде знаеш номера?

— Не помниш ли, че в днешния вестник имаш реклама? Виж, всъщност не се обаждам за галерията. Току-що видях Клио.

— Но Клио е на училище.

— Не, не е. На път е към теб и изглежда страшно разстроена.

— Божичко, пак е заради ония проклети близнаци. На Джайлс и Стефани им се родиха близнаци и Клио го преживява много тежко.

Луиз се подвоуми.

— Сигурна ли си, че е само за това?

— Абсолютно. Плаче от събота. Трябваше да й направя топло какао и гореща бутилка. Бедничката. Чувства се напълно изместена, а Джайлс ще е прекалено горд от собствената си плодовитост, за да го забележи. Ще заведа Шон да ги види, но Клио не пожела да дойде.

— Аха. Добре. Разбираш ли, Рути е чула нещо, което може би е добре да знаеш. Става дума за…

Точно в този миг Клио се втурна през вратата.

— Благодаря, че ми се обади, Луиз. Оценявам загрижеността ти — Аманда затвори, преди Луиз да успее да каже още нещо. Клио щеше много да се ядоса, ако си помислеше, че я обсъждат. На нейната възраст дискретността беше всичко.

— Добре ли си? — прегърна дъщеря си. Клио беше малко по-висока от нея. — Тъп въпрос. Разбира се, че не си добре, иначе нямаше да си тук.

— О, мамо, съжалявам. Толкова съм жалка.

— Не, не си жалка. Ти си крайно умна и разумна. Искаш ли да се обадя, че няма да ходиш на училище, и днес да си стоиш у дома?

Клио се зачуди дали да не каже на майка си, че това е последното, което би пожелала. Аманда се замисли как да реорганизира деня си, за да може да прекара повече време с дъщеря си, и не забеляза колебанието й.

— Можеш да постоиш тук, ако искаш. А после да отидеш на училище — махна косата от хубавото лице на момичето. — Не те насилвам, но най-лошият възможен избор, който можеш да направиш, е да не вършиш нищо.

— Добре — съгласи се Клио. — Ще отида след междучасието — огледа галерията. — Тук наистина е прекрасно. Стилно и приветливо. Харесвам възрастната жена, която рисува така хубаво.

— Сейди ли? Страхотна е, нали? Можеш ли за малко да останеш на пост? Ще ида да купя нещо сладко и лепкаво. Ще се върна след минута.

Няколко пресечки по-надолу в собствената си галерия Луиз агонизираше. Подозираше, че слухът за Люк е глупава клюка. Но все пак беше длъжна да остави Аманда да реши. Най-добре да опита отново.

Но не се обади Аманда. Беше Клио.

— Няма нищо — обърка се Луиз. Никога не бе могла да разговаря с деца, особено с тийнейджъри. — Просто й кажи, че съм се обаждала, нали няма да забравиш?

След няколко минути Аманда се върна с кутия за торта в ръка. Подаде на Клио глазирана поничка, оваляна в пудра захар.

— В света е известен само един лек за сърдечни болежки, болежки в гърба, болежки в главата и болежки в душата. Въ-гле-хи-дра-ти-те.

Клио поклати глава.

— Мамо, ти никога не се шегуваш.

— Вероятно съм щастлива. Наистина съжалявам за баща ти и близнаците и бих искала да бяхме съумели да се разберем заради вас двамата. Но хората се променят и баща ти, и аз сме по-добре, като сме разделени. Честно казано, много по-щастлива съм с теб, Шон и Люк, а сега имам и галерията. Чувствам, че най-сетне животът ми се осмисля. Предполагам, това обяснява тъпите ми шегички.

Клио се извърна. Как можеше да разруши щастието на майка си, като й каже какво наистина мисли за Люк?

— Предлагам да пийнем топло какао. Купих малко от онова, дето е без калории. За нула време ще стане. Може пък то да компенсира ефекта на поничките — усмихна се гузно на Клио. Не трябваше й натрапва щастието си с Люк, когато виждаше колко е разстроена. Но, слава Богу, вече се беше поразвеселила.

— Заповядай.

Клио усмихната я сръга.

— Виж, имаш клиент.

Възрастен господин унесено гледаше птиците на Наташа.

— Какво фантастично внимание към детайла. Аз съм любител на птиците и никога не съм виждал подобно нещо.

— Красиви са, нали? Скулпторката ги е изработила тук, в Лейнтън.

— Мисля, че познавам тази — възрастният човек посочи една особено свирепа чайка. — Страшно е невъзпитана. Колко струва това приятелче? Малката блатна птица?

Аманда взе фигурката. Беше една от любимите й.

— Четиридесет и две лири — трябваше да си прехапе езика, за да не добави „опасявам се“.

— За щастие току-що получих пенсията — зарови се в сламената кошница, пълна с праз и зеле.

— Да я направим четиридесет — реши Аманда. — Така и вие ще можете да похапнете.

— Първата ти продажба — зашепна Клио, когато мъжът излезе от магазина, щастливо потупващ кошницата, в която се мъдреше птицата. — Честито.

— Виж, Клио, скъпа, следобед ще отскоча с Шон до болницата да видя близнаците. На него вероятно ще му се сторят крайно отегчителни. Ще бъдеш ли добре сама у дома?

— Всъщност — бързо реши Клио — вероятно ще ида у Джасмин.

Аманда я загледа за момент.

— Нали ще ми кажеш, ако те тревожи и нещо друго? Ако не е само раждането на близнаците?

Клио въздъхна. Как да споделиш с майка си, че не искаш да оставаш сама с любовника й, особено когато тя е толкова нелепо влюбена в него?

— Разбира се, че ще ти кажа. Появата на полубрата и полусестрата от ада не е ли достатъчна?

Ангъс Дей стоеше пред плана за ремонта на пристанището, затъкнат върху ярко боядисана рибарска кутия.

— Когато за първи път дойдох тук — говореше Лади, — рибарите продаваха улова си в такива кутии по целия бряг, бяха двадесет или тридесет. Сега излизат само една-две рибарски лодки. И не им разрешават да продават улова. Било нарушение на разпоредбите на Европейския съюз. Рибата трябва надлежно да се замразява. Ако искаш да си купиш риба в Лейнтън — пошегува се той, като побутна с лакът Ангъс, — вероятно ще се окаже уловена в Абърдийн! Е — запита, макар да знаеше, че в крайна сметка Ангъс ще им обясни защо са тук, но все пак бе нетърпелив да научи, — какво правим тук и защо гледаме тези планове?

— Чудя се — продума Ангъс — дали проектът може да се реализира, ако оставим хижата на бабките.

— Отговорът е не — отсече Лади. — И ти го знаеш. Тя стърчи точно в средата на лъскавата ти схема. Общинарите смятат да я нарекат „Рибарски пристан“ като в Сан Франциско, а там няма никаква хижа.

— Бих могъл да отида и да ги убедя — реши Ангъс.

— Голяма полза ще имаме, нали?

— Лади, нали знаеш, че мога и да се откажа? Да се захвана със строежа на прекрасни скъпи апартаменти или игрище за голф нагоре по крайбрежието.

— Само дето сърцето ти няма да е там. Ти си се посветил на този проект, Ангъс. Схемата е полезна за града. И не забравяй, става дума и за десет милиона лири.

— Ще ги убедя — отсече Ангъс с повече увереност, отколкото изпитваше. — Въпреки че в момента не знам точно как.

— Ако заприлича на плана, ще стане прекрасно местенце — съгласи се Лади.

Ангъс се втрещи.

— Ти никога не хвалиш схемите, по които работим.

— Напомня ми за един град, който посетих, като бях в търговския флот. Май беше в Португалия. Целият в ярки цветове и рибарски лодки. Беше приятно разнообразие след всичкия този гранит у дома.

— Тогава ще трябва да приложа максимално уменията си, за да стане.

— Дано. Всъщност вложих парите си в едно бунгало на плажа. Дяволски скъпи са, благодарение на теб.

Ангъс се стресна от това, колко силно се трогна. Обичаше проектите му да значат нещо за хората, а щом лаконичният Лади плащаше луди пари, за да стане част от един от тях, може би наистина вършеха нещо специално.

Аманда си погледна часовника — пет и двадесет и пет. След пет минути затваряше. През втория си ден бе осъществила дребни продажби: няколко комплекта поздравителни картички, но пък много хора бяха влизали да разгледат. Не бяха точно тълпи, ала се надяваше, че като се разчуе, ще започнат да идват повече.

Главният проблем беше необходимостта от присъствието й в галерията. Когато работеше с Луиз, двете взаимно се заместваха, когато едната трябваше да излезе по някаква причина, но в момента не можеше да става и дума Аманда да си назначи помощничка. В най-крайни случаи можеше да вика майка си. Но си представяше какво ще стане. Хелън щеше да започне да клюкарства с клиентите и да забрави целта на начинанието.

Когато заживя с Люк, Аманда си представяше, че той ще й помага да се грижи за децата, обаче се оказа разочароващо неспособен в това отношение. Наричаше го „имам среща, която не мога да отменя“. Тя му отвръщаше със „закостенели мъжкарски навици“. Особено му се ядоса по повод раждането на близнаците. Сякаш не можеше да проумее колко болезнено беше за Шон и Клио. Зачуди се дали би разбрал или преживявал повече, ако бяха негови собствени деца, но у Люк имаше определено нехайство по отношение на децата въпреки опитите да помага, които понякога предприемаше.

Понякога това вбесяваше Аманда до степен да постави под въпрос цялата им връзка. После си напомняше, че животът с човек, който има деца, сигурно е доста труден за Люк. Може да не беше съвършеният рицар, в когото се влюби, но в тези дни на непостоянни и измамни връзки си струваше да се държи за него.

Беше дълбоко потънала в тези мисли, когато майка й пристигна с Шон, облечен в любимия си екип на „Манчестър Юнайтед“.

— Изпи си чая — обяви Хелън. — Изяде четири наденички и цяла консерва с фасул.

Самата тя се хранеше като анорексична птичка и смяташе за лакомник всеки, който поглъщаше нещо повече от чаена лъжичка.

— Благодаря, че се погрижи за него. Най-добре вече да тръгваме за болницата.

— Как са малките копелета?

Шон се озадачи.

— Тази дума не се ли използва само ако родителите не са женени? Учителката ни каза, че Вилхелм Завоевателя е бил копеле.

— Не може да не е бил, щом е убил онзи мил крал Харолд — рече Хелън. — Но ти си съвсем прав, миличък, просто тази дума изразява и неодобрение. В този случай поради факта, че баща ти взе, че завъди втори комплект деца, когато вече има един чудесен. Ти и Клио.

Аманда съзнаваше, че няма смисъл да изисква тактичност от майка си.

— Ела — помоли тя Шон, — ще ми помогнеш ли да увием тези неща? — Извади две миниатюрни плетени шапчици с формата на ягодки.

— Мамо — основателно изтъкна Шон, — ще изглеждат страшно лигави с тях.

— Това е радостта от бебетата — кратко отсече Хелън. — Прекалено малки са да знаят, че изглеждат лигави. Е, ще ви кажа довиждане.

— Мамо — тихо рече Шон, когато Хелън изчезна, а Аманда затвори галерията. — Исках да им дам нещо само от мен, нещо, което страшно ми харесва — замълча. — Като бойците ми. После реших, че татко ще иска сам да им купи всички тези неща — изхлипа внезапно. — Мамо, наистина ли ще заемат местата ни? Ще обича ли татко тези бебета повече от нас?

— Разбира се, че няма — излъга Аманда, като притисна сина си към бясно биещото си сърце. — Винаги ще си толкова важен за него, колкото и те.

На път към болницата спряха Шон да си купи един комикс. Докато беше в книжарницата, Аманда се обади на Джайлс на мобилния му телефон.

— Зарадвай се много на Шон — прошепна тя на бившия си съпруг. — Той наистина се тревожи, че вече не го обичаш.

Аманда изпъна рамене, опитвайки да намали напрежението от усилията си да запази всички наоколо от болката. Започваше да забравя, че и тя я изпитва. Болката имаше навика да се нахвърля върху теб, независимо колко се стараеш да бъдеш практичен и безчувствен. Както сега. Водеше Шон да види новородените деца на Джайлс и все пак, ако не беше момчето, щеше да предпочете да се намира на всяко друго място.

Когато автоматичните врати на болницата се отвориха, в нея нахлу лавина от спомени. Тук беше родила Клио и Шон.

Внезапно в ума й се открои собственият й образ, притиснала Клио, увита в бял дантелен шал. Беше на сутринта след раждането и вече бе забравила болката и неудобството. Изпитваше единствено невероятното щастие да държи новороденото си бебе.

— Мамо, наред ли е всичко? — запита Шон.

Не, не беше наред. Не можеше да преодолее чувството за загуба.

— Да — излъга Аманда и си обеща да е по-силна. Единственото, което можеше да направи сега, беше да ограничи вторичните щети. А щом тя усещаше болка, колко ли по-зле беше синът й?

За щастие не се наложи да обикалят да търсят близнаците. За нейно изумление Джайлс стоеше насред родилното и държеше двете бебета, на всяко от раменете му беше преметнат муселинов лигавник, за да се предпази, ако им хрумне да повърнат. Приличаше на самодоволен телевизионен готвач, който се фукаше с творенията си. „Ето ви два образеца, които приготвих предварително.“

— Здравей, сине — поздрави той Шон с рядък прилив на тактичност. — Вкарвал ли си напоследък нови голове за „Ман Ю“? Надявам се този младеж да стане наполовина толкова добър на преките свободни удари, колкото си ти.

Аманда благодарно му се усмихна.

— Как ще го кръстиш? — запита Шон.

— Мислех за Бекъм Гигс Кийн Бартез Уелс — предложи Джайлс. — Какво ще кажеш?

— Неее — сериозно отвърна Шон. — Ще е дяволски неловко за него. Когато порасне, известните играчи ще бъдат други. Мислил ли си за това?

— Напълно прав си. А какво ще кажеш за Джак?

Шон заобмисля името.

— Да. Всъщност си го бива. А тя? — кимна към другото бебе.

— Мислехме за Джил. Какво ще кажеш?

— Тааткоо! Ще я скъсат от подигравки.

— Не бях помислил за това. А какво ще кажеш за Емили?

— Хммм! Не е зле. За момиче.

Аманда усети неуместен прилив на нежност към Джайлс. Биха ли имали още деца, ако бяха останали заедно? Шон беше само на десет. Много майки раждаха при последната си възможност, дори когато най-малките им деца биваха по-големи от Шон.

Тя с усилие се върна в реалността. Дори да имаха друго бебе, Джайлс би си отишъл и пак щеше да го отглежда сама.

Аманда забеляза, че Стефани седи в леглото и сякаш очаква всеки момент да се появи фотограф от „Харпър & Куин“. Носеше повече грим от момичето, което съобщаваше прогнозата за времето по телевизията, а косата й изглеждаше, като че Ники Кларк се беше отбил и я бе оформил с четка и сешоар.

— Добре ли спят бебетата? — запита Аманда.

— О, и двете спят непробудно по цяла нощ — спокойно обяви Стефани.

Аманда преглътна. Собствените й деца не й бяха разрешавали повече от три часа сън в денонощието.

— На четири дни?

— Стефани иска да каже — преведе Джайлс, — че просто ги оставя в креватчетата и спира да им обръща внимание, докато на някоя сестра или на друга майка не им писне и не им дадат шишето.

— Не ги ли кърмиш? — запита Аманда.

— При положение, че са две? Не, за Бога. Ще свърша с две спукани плажни топки вместо гърди. Всъщност Джайлс се оказа доста полезен. Може дори да ги храни едновременно. Предполагам, че се дължи на натрупания опит.

Аманда опита да не се задави в пластмасовата чашка с кафе. Джайлс никога не беше хранил нито Шон, нито Клио, дори когато Аманда боледуваше от грип. Майка й беше по-полезна от него, което значеше много, защото Хелън имаше майчинския инстинкт на Круела де Вил.

Нежността, която бе изпитала преди малко, се превърна в бяс. Колко типично бе за Джайлс да не помръдне пръст за техните деца, като дори успя да пропусне раждането на Клио, а сега се правеше на олимпийски шампион по ново бащинство.

— Предполагам, че им сменя и памперсите? — запита тя.

— Е, всяко нещо си има граница — заяви Стефани. Сниши глас и се наклони напред. — И тя стига до памперсите. Но това не му пречи все да ме критикува. Очевидно не слагам достатъчно „Сюдокрем“ на дупетата им, когато ги преобличам.

Аманда се зачуди да вярва ли на ушите си. Някогашният Джайлс би решил, че „Сюдокрем“ е германска провинция.

— О, да — въздъхна Стефани, — той наистина е прекрасен баща.

Аманда се канеше да подхвърли саркастично: „Е, за всяко нещо си има първи път“, но си спомни за присъствието на Шон. Намигна му, а момчето й отвърна.

— Мога ли да ги подържа? — запита Шон.

Джайлс му подаде Емили.

— Тя се роди първа. И е доста по-жизнена. Така, не забравяй да придържаш главичката й с ръка и силно да я притиснеш до гърдите си. Бебетата обичат да се чувстват, като че ли още са в коремчето на мама. Затова трябва да се притискат силно до тялото.

Тази гледка се оказа непосилна за Аманда. Ако нещата бяха по-различни, това можеше да е сестричка на Шон.

— Трябва да тръгваме — нежно напомни тя на сина си. — Утре си на училище.

Шон подаде внимателно Емили, сякаш беше от планински кристал.

— Много е сладка — после добави, като че да подчертае мъжествеността си: — За бебе.

— Клио няма ли да дойде? — запита Джайлс.

— Опасявам се, че не пожела — проклета да бъде, ако му спести истината.

— Все пак благодаря, че доведе Шон — тихо рече Джайлс, когато Шон отиде да си сипе вода от охладителя. — Сигурно ти е трудно, но това значи много за всички ни.

Аманда кимна, изненадана от този внезапен изблик на чувствителност. По време на брака им Джайлс беше чувствителен като застрахователен агент при сключването на сделка.

— И за Шон значи много. Благодаря, че го накара да се почувства специален.

— Може ли да се обадя на Клио? Надявам се, че ще дойде да ги види, когато се приберем у дома.

— Вероятно. Прави се на много корава, но в момента е крайно уязвима. Наистина е страшно крехка, колкото и да се старае да не го показва.

— Ти си прекрасна майка, Аманда.

Тя усети как очите й да се замъгляват от този неочакван комплимент. Ако не внимаваше, щеше да се разплаче.

Спаси я повторната поява на някогашния властен Джайлс.

— Внимавай, Стеф — внезапно викна той на новата си съпруга, която се опитваше да остави Джак в прозрачното пластмасово креватче до леглото си. — Още не се е оригнал. Ще повърне всичко.

Сякаш по команда бебето произведе жълта струя мляко.

— Какво ти казах? — доволно запита Джайлс.

Аманда се усмихна в себе си. Внимателният нов татко Джайлс беше преоблеченият стар мърморко.

Нещо повече, тази новосъздадена опитност в отглеждането на децата щеше да става все по-дразнеща.

— Чао, татко — помаха му Шон. — Чао, Стефани. Чао, бебоци.

По пътя към къщи не бяха особено приказливи, и двамата бяха потънали в собствените си мисли.

— Малко са досадни, нали? — продума Шон, когато влязоха в тяхната улица.

— Емили и Джак ли? — с облекчение запита Аманда. Поне не звучеше особено наранен от появата им. — Е, всички бебета са малко досадни.

— Нямах предвид бебетата. Говорех за татко и Стефани.

След няколко минути се прибраха и завариха Клио, седнала върху зид от отсрещната страна на улицата.

— Какво правиш там? — учуди се Аманда. Беше станало доста тъмно, а в къщата уютно светеше.

— Забравих си ключовете.

— Люк сигурно е вкъщи. Не пробва ли вратата? — хвърли бърз поглед към Клио. — Добре ли си? — тихо запита Аманда. — Защо не ми звънна?

Вратата внезапно се отвори, на прага стоеше Люк, бос, по джинси и бяла тениска. Дори след цял работен ден изглеждаше току-що изкъпан и секси.

— Клио си е забравила ключовете. Седеше на зида.

— Каква глупост, Клио — весело възкликна той. — Не може да не си разбрала, че съм тук. Всички лампи светят.

Но момичето не отговори.

— Как е татко? — запита тя. — И двете дяволски изчадия?

Изобел Дей се събуди с надеждата, че вече няма да прекарва подобни нощи. Болките бяха нетърпими. Дотолкова, че отново бе разрешила на Ангъс да остане. Знаеше, че трябва да каже само една дума и дозата морфин ще бъде удвоена. Или утроена. Но да се поддаде на унеса от морфина значеше да пропадне в някакъв полусвят, от който вече нямаше да се измъкне.

Изобел искаше да притежава религиозна вяра, но според нея Бог беше за безхарактерните. Утешителна измислица за отвличане вниманието на света от жестоките и осакатяващи удари на съдбата. През сравнително дългия си живот беше по-склонна да вярва в хората. И рядко биваше разочарована.

Беше изпитвала огромна наслада и от природата. Можеше да я чуе и сега през прозореца си. Звуците на пролетта. Гукане на гургулици. Косачка. Представи си градината. Навсякъде диви зюмбюли, първите ранни рози, цъфнали клонки. Птици, които се заливат в трелите на изключителните си песни, за да защитят малките си или да привлекат партньор. На Изобел й се струваше, че за бъдещето няма нищо по-важно от това. Пчелите опрашваха цветята, дивите зюмбюли пръскаха семенца, птиците снасяха яйца. Работата на природата беше да възпроизвежда.

Заобикаляше я стена от тиха скръб. Не защото умираше. По свой начин това също бе част от живота. Скоро щеше да се присъедини към този процес и идеята дори й допадаше. Щяха да я погребат, не да я кремират, защото искаше да участва в този кръговрат.

Най-дълбоката й мъка беше за Ангъс. В очите на света той беше преуспял. Беше спечелил пари, но бе и постигнал нещо значимо. И двете неща бяха важни за Изобел. Освен това се радваше на уважението и лоялността на хората, които работеха за него.

Но нямаше собствена съпруга и семейство.

И нещо, може би още по-важно — жената, която обичаше, не му принадлежеше.

Погледна към ухажващите се чапли на перваза на прозореца и за първи път й се сториха неизразимо тъжни, ухажването им беше спряно, завинаги замръзнало в отчаян копнеж.

И Изобел, коравата, несантиментална жена, бореща се с болестта със сила и достойнство, откри, че възглавницата й е мокра от сълзи.

— Какво е това? — гласът на Ангъс, пропит от обич и вълнение, проникна в съзнанието й. — Майка ми плаче? — седна внимателно на ръба на леглото. — Тежка нощ?

— Не беше лека. Но остава още малко.

Взе ръката й и помилва изпъкналите сини вени.

— Затова ли плачеш?

— Ако наистина те интересува, плачех от смущение.

— Какво те смущава? Мога да ти дам всичко, което пожелаеш. Искаш ли да излезеш в градината? Пролетта е в разцвета си.

— Стига с тая тъпа градина! Смутена съм заради теб. В живота ти има жена, която обичаш, а я оставяш да се мъкне с един красив нехранимайко.

— И какво предлагаш да направя?

— Кажи й го. Кажи й, че я обичаш. Кажи й, че ако някога има нужда от теб, ти ще си насреща… Че животът не е репетиция, че ти не разполагаш с целия свят и всичкото време, че тя трябва да се събуди и да разбере, че си най-добрият…

— А най-добрият побеждава…

— Не ми пускай тъпи шегички. Говоря ти сериозно. Ще умра спокойна, ако знам, че поне си спрял да се правиш на цивилизован. Англичаните са цивилизовани, а ти си шотландец.

— Значи смяташ, че трябва да си боядисам задника в синьо и да се впусна в битка като Мел Гибсън в „Смело сърце“?

— Да. Точно така смятам. А сега, къде са проклетите ми хапчета? Тази болка ме убива — посегна към лицето му. — Обещай ми.

— Какво да ти обещая?

— Че ще отидеш при нея още днес. Ако не днес, то час по-скоро. Кажи й какво чувстваш.

— Няма да е днес. Трябва да прекарам целия ден в преговори с общинарите. Ще се опитам да ги убедя да оставим хижата. Ти си отговорна за това.

— Браво на теб. Тогава утре. Обещай ми. Повтаряй след мен — ще кажа на Аманда Уелс, че я обичам и че живее не, с когото трябва. А после ще я целуна.

— За Бога, маме.

— Повтори.

Ангъс повтори.

Когато след половин час надникна в стаята на майка си, видя, че тя спи. С усмивка на лицето. Реши, че й дължи онзи разговор. Но щеше да се чувства страшно глупаво.

Глава 24

Аманда току-що беше отворила галерията и направила чаша силно ободряващо кафе, когато Сейди нахлу с гръм и трясък, обвита в яркосин кафтан със съответстващ африкански тюрбан.

— Никога няма да повярваш — на един дъх изрече тя. — Поканиха ме да участвам в радиопредаване. В Би Би Си! В Лондон!

— Сейди, това е фантастично! За какво искат да говорите?

— Какво ме е накарало да се захвана с рисуване на седемдесет и седем години? Смятат, че съм Мери Уесли на изобразителното изкуство! Ще го излъчат на живо утре, в осем вечерта. Аманда, заявих, че изобщо няма да отида, ако не поканят и теб.

— Аз ли? — неизразимият ужас да участва на живо в радиопредаване едва не накара Аманда да припадне. Но вече беше делова жена. Луиз би подскочила до небето при такава възможност. — Ще споменат ли заслугата на галерията?

— Ти самата ще я споменеш. На живо е и няма да могат да те отрежат, нали?

Когато Сейди си тръгна, Аманда нямаше много време да мисли за ужасите на живото предаване. През целия ден се стичаше постоянен поток от зяпачи и купувачи на картички, както и жена, която стоя пред една от картините на Сейди толкова дълго, че Аманда най-сетне отиде при нея.

— Утре вечер ще има интервю по радиото с нея. В осем вечерта по „Радио четири“.

— Специално ще я слушам — отвърна клиентката. — А може и да се върна да купя картината.

В напрегнатото поведение на жената имаше нещо, което убеди Аманда, че е сериозна. Нещата наистина потръгваха!

— Можеш ли да си представиш? — нервно заговори тя на Клио на другата сутрин. — Довечера ще говоря по радиото.

— По какъв въпрос? — попита Клио, като отмести очи от телевизионното предаване, което гледаше, вместо да се приготвя за училище. — Нали не е свързано с гадната ти читателска група? Ако е така, би ли премълчала, че името ти е Уелс?

— Всъщност е във връзка с галерията. Изглежда, съм открила значителна нова художничка.

— Оная с чайките ли? Винаги съм харесвала работите й.

— Не, всъщност става дума за Сейди, моето седемдесет и седем годишно дете-чудо.

— Децата-чудо трябва да са млади, мамо — поправи я Шон.

— Като Рут Лорънс, математическия гений, и ония ужасяващи шестгодишни чудовища, които бият Каспаров ли?

— Всъщност мислех за Майкъл Оуен — призна Шон.

— Естествено — прегърна момчето, докато то започна да се бори да се освободи. — Вместо мозък имаш футболна топка. Все пак това значи, че довечера много ще закъснея. ВБ ще трябва да се грижи за вас.

— О, маамоо — замрънка Шон. — Мразя да ходя у баба през седмицата. Кара ме да си лягам в седем и половина и да ям грах и всякакви гадости.

— Няма да ти се отрази зле. А ти, Клио? Искаш ли да идеш при баба си?

— О, не — Клио скочи, като разголи десет сантиметра копринена талия. С всеки изминал ден ставаше все по-смайващо красива. Дори веднъж, когато беше на вълнолома с Джасмин, я спря мъж, който твърдеше, че е фотограф. Аманда не знаеше дали е бил истински фотограф, но Клио несъмнено се намираше във фазата жена-дете, която за някои мъже беше неустоимо привлекателна. При това невинаги тези мъже бяха почтени. За нещастие момчетата на възрастта на Клио изглеждаха, сякаш идваха от планетата Пъпка.

— Люк ще е вкъщи. Можеш да останеш с него.

Клио се подвоуми.

— Тогава може би ще ида у баба.

Аманда едва не избухна. Тая работа с Люк наистина ставаше нетърпима.

— Слушай, Клио, какъв е проблемът ти с Люк? — не можа да сдържи раздразнението в гласа си.

Изведнъж цялото напрежение и усилието да крепи семейството, да бъде винаги и за всекиго силна се оказаха непоносими за Аманда.

— Мисля, че ревнуваш — отсече тя. — Не ти харесва да съм с Люк, защото искаш цялото ми внимание за себе си. Но аз също съм човек, Клио. Люк ме прави много щастлива. Това може да ти е неприятно и да не те устройва, но поне нямам близнаци от него.

Клио се изчерви и Аманда забеляза блясък на сълзи в очите й. Аманда моментално се натъжи.

— Съжалявам, не трябваше да го казвам. Просто понякога е страшно трудно да угодиш на всички.

— Не се притеснявай. Нямам нищо против да остана с Люк. Стига да не гледа от ония негови черно-бели филми с надписи.

Аманда благодарно се усмихна.

— Ще му поставя това условие — обичаше много дъщеря си, но и тя имаше право на свой живот.

— Най-добре да тръгвам на училище — по изключение чантата на Клио беше наредена и готова.

— Довечера ще се видим. Ще се прибера до единадесет и половина.

След като Клио тръгна, Люк влезе в кухнята. Носеше джинси и джинсова риза, която приятно лъхаше на чисто. За разлика от Джайлс Люк сам се грижеше за ризите си, което правеше аромата им още по-сладък.

Мина зад Аманда и я целуна по врата.

Шон се съсредоточи в четенето на пакета с корнфлейкс.

— Днес си направо великолепна — промърмори Люк.

— Заради интервюто в радиото е. И не ми казвай, че няма нужда да се докарвам за радио. Клио вече го спомена. Трябва да изглеждам добре, за да се осмеля да отворя уста. Ирационално, но вярно.

— За какво се карахте с Клио? Не съм те чувал да повишаваш тон.

— Правеше се на интересна за довечера.

— В какъв смисъл? — сложи филийки в тостера.

— Ами не иска да ходи у баба си с Шон.

— А защо не остане тук с мен?

Аманда затърси думи, които нямаше да го обидят.

— Не й е приятно да стои тук с теб — провъзгласи Шон, все още зачетен в пакета с корнфлейкс. — Казва, че гледаш само черно-бели филми с надписи.

— Това ли е всичко? — в гласа на Люк прозвуча странна напрегнатост, която Аманда би доловила, ако не беше толкова погълната от мисълта за децата и участието в радиото. — Тогава ще гледаме нещо съвсем различно. Всъщност ще взема от видеотеката нещо специално, което наистина ще й хареса.

Аманда чу само последните думи и се трогна от усърдието му да прокара мост към дъщеря й. Но колко малко вероятно беше Клио да го оцени. Трябваше пак да поговори с нея за Люк. Но не днес.

Ангъс Дей започваше да осъзнава, че когато някоя община реши да закупи даден имот, в случая хижата на Роуз и Бети, много инатливо се придържа към решението си. Налагало се Роуз и Бети да внесат официален протест, информираха го те, а целият проект щял да се забави с месеци, ако не и с години. Но това усложнение бе нищо в сравнение с поетия пред майка му ангажимент.

Едно беше да се съгласи заради спокойствието на умиращата си майка да разкрие пред Аманда чувствата си, съвсем друго бе наистина да го направи, да не говорим за непредвидимата й реакция.

— Изглеждаш, като че ли току-що си зърнал призрака на Там О’Шантър[1] — изкоментира Лади. — Седиш на писалището вече десет минути и се взираш в тухлената стена. Успя ли поне да получиш някакъв отговор?

— Никакъв — усмихна се Ангъс. Не подозираше, че изглежда толкова отнесен.

— А какъв ти е проблемът, ако не възразяваш, че те питам? Не сме затънали в блатото, нали?

— Не — успокои го Ангъс. — Поне засега. Въпреки че, ако тоя проект с пристанището се забави, нищо не се знае. Но не за това се бях замислил.

Лади ненапразно познаваше Ангъс от двадесет и пет години.

— „Любовта ми е като розата червена — издекламира той и се отпусна на коляно, — наново разцъфнала през май.“

Ангъс се засмя.

— Ами ако любовта ми предпочита друг? Не съм сигурен, че дори Бърнс има отговор на този проблем.

— Жалко, че двубоят на живот и смърт излезе от мода — Лади с усилие се изправи. Дългите години работа по студените строителни площадки бяха сковали ставите му. — Той силно опростява сърдечните дела.

— Значи смяташ, че трябва да го предизвикам?

— Или да намериш начин да покажеш, че ти си по-добрият.

— И как, по дяволите, да направя това?

— Ангъс, момко, ти си образованият човек тук. Аз съм прост моряк. Тоя тип, с когото се мъкне госпожа Уелс, сякаш падна от небето, нали така, и доста бързо се намести у тях. Може би трябва да се опиташ да откриеш нещо повече за него.

— Лади, ти си гений. Знаеш ли какво казваше старият ми татко? „Не се доверявай на мъж, който е прекалено красив и прекалено елегантен.“

— А господин Люк Найт безспорно е красив.

— Да не говорим за контешките му дрехи. Стига да си падаш по джинсовите материи.

— Ти ще кажеш — ухили се Лади. — Аз съм пас.

Съществуваше само един проблем: как, за Бога, да открие нещо повече за този човек? На първо място се зачуди как се бяха запознали с Аманда. Люк Найт не беше местен човек. Около него витаеше леко надменна лондонска атмосфера. Дали не се бяха свързали чрез някоя от ония шантави обяви, които тя пускаше?

Усмихна се, като си припомни дребното човече във винарната и видимата й паника, когато осъзна, че то се явява на среща с нея. Дали Люк Найт не беше отговорил на подобна обява? Някак си не изглеждаше от този тип мъже.

Сети се за част от разговор, който бе провел с Клио. Смътно си припомни думите на момичето как Луиз се хвалела, че ги е събрала. Люк Найт трябвало да се появи на новогодишния купон, където Ангъс без малко да бъде допуснат в къщата на Аманда. Каква ирония.

Той си погледна часовника. Вече беше четири и половина следобед. Дали Луиз още бе в галерията?

Към средата на следобеда Аманда усети, че дланите й се потят и си гризе ноктите. Направо й се повдигаше от нерви. Никога досега не беше давала интервю за радио, да не говорим, че щеше да говори на живо, и то по национална радиостанция, слушана от почти всичките й познати. Дали нямаше да изгуби ума и дума и да занемее напълно? Или да запелтечи неразбираемо? Или да изнамери съвсем нов начин да си глътне езика? Сейди щеше да се справи, беше непосредствена и достатъчно възрастна да не я е грижа какво ще си кажат за нея. Аманда тъкмо започна да обмисля възможността да се извини с мнима болест, разбирайки, че Сейди буквално ще я замъкне насила дотам, ако се опита да изклинчи, когато на вратата на галерията се появи Люк с букет рози. Бяха от леко увехналите, които продаваха край пътя, но вниманието беше по-важно.

— За теб — усмихна се с най-топлата си секси усмивка. — За късмет. Ще бъдеш страхотна.

Цялото й раздразнение към него се стопи. Може и да не беше най-прекрасният мъж за семеен живот, но поне се опитваше.

— Благодаря — прегърна го с признателност. — Ще ги оставя тук, до касата. Ще ме подсещат в каква галерия ще се превърне един ден „Крайморски изкуства“ — навсякъде с огромни вази цветя.

— И с купища клиенти — хвърли поглед на празното помещение, но в тона му нямаше и намек за критика.

— С претъпкани портфейли — добави Аманда.

— И много богати приятели. Довиждане.

След посещението му Аманда се поуспокои. Нищо не можеше да я вкара толкова бързо във форма, колкото чувството, че е обичана.

Среса си косата, пооправи грима си и се вмъкна в миниатюрната тоалетна да се преоблече, като преди това грижливо заключи касата.

Когато се върна, изглеждаща, както се надяваше, като истинска елегантна лондончанка, майка й тъкмо влизаше с Шон по петите й да поеме галерията. Сърцето на Аманда спря. Хелън носеше пищно набрана художническа риза.

— Здравей, скъпа — поздрави я Хелън. — Не си ли малко закъсняла?

Аманда се поколеба дали да не й обясни, че закъснява, защото е чакала тя да се появи, но се сдържа. Беше мило от страна на майка й да предложи помощ.

Взе си чантата и целуна Шон.

— Благодаря, че ще се погрижиш за него, мамо. Може да позакъснея.

Накрая се наложи Сейди и Аманда да тичат като луди, за да хванат ранния вечерен влак. Като седна в купето, Аманда се замисли за поведението на Клио. Утре щеше да си поговори искрено с нея и да види какво може да направи, за да подобри нещата.

— Виж — прекъсна мислите й Сейди, — задава се онзи мил човек с количката с напитките. Пет пари не давам, че е време за чай. Ще взема една голяма чаша „Блъди Мери“. Не на всеки се случва да бъде запратен на върха на славата, и то на седемдесет и седем години. Освен това ще ме накара да се поотпусна.

Докато стигнаха до гара Виктория, Сейди толкова се беше поотпуснала, че трябваше да влезе в тоалетната да се измие и посреши.

— Двадесет пенса! — възнегодува тя, когато излезе. — Поискаха ми цели двадесет пенса само за да вляза! Навремето и едно пени беше достатъчно. Следващия път сигурно ще ми поискат кредитна карта. Трябва да напиша оплакване — с огромно достойнство, донякъде понакърнено от факта, че полата й се беше усукала, Сейди отиде до гишето и поиска името и адреса на дежурния.

Най-сетне, малко преди седем часа, се добраха до студиото. Организаторката на предаването никак не съответстваше на прекрасния си глас. Имаше синя коса и перла на носа плюс перли на редица други места. Беше безкрайно приветлива и очевидно силно заинтригувана от Сейди.

— Баба ми е същата — сподели синьокосото момиче с Аманда, — пълно куку. Твърди, че единствените хора, които си струва да слуша, са конят и кучето й. Обожавам я.

За облекчение и възхита на Аманда, когато дойде нейният ред да я интервюират, успя да се представи като доста забавна и дори да спомене няколко пъти галерията.

Сейди, както Аманда предполагаше, се оказа истинска звезда. Караше водещата да се залива от смях със случки из живота в малкото градче и разказа няколко неуместни истории как самата тя позирала като модел в кръжоци по рисуване в мъжки затвор.

— Направо ще те поканят за водеща — прошепна й Аманда, когато предаването свърши.

— Бяхте направо изумителна — чуруликаше синьокосата организаторка. — Смятах да ви почерпя по едно кафе в бюфета, но след епизода, който ни разказахте, как сте изскочили от торта, облечена само с пайети, заслужавате да отидем на по-шикозно място.

Поведе ги през оживения площад „Портланд“ към много хубав хотел, където в зимната градина си поръчаха сухо мартини, заобиколени от доста шокирани бизнесмени.

Организаторката, чието име беше Мариан, не трепваше от вниманието, което предизвикваше цветът на косата й. Аманда се надяваше един ден Клио да придобие същата непринудена самоувереност.

— И аз носех коса с такъв цвят — пошегува се Сейди, докато си поръчваше поредното сухо мартини. — Само че се отказах. Прекалено обикновен е!

Мариан се преви от смях.

Всъщност си прекарваха толкова добре, че когато Аманда се сети да си погледне часовника, минаваше десет. Последният влак тръгваше след половин час. Ако не внимаваха, щяха да го изпуснат.

— Значи най-сетне се накани да ми се обадиш — мъркаше Луиз.

Двамата с Ангъс седяха на терасата на Грандхотела, пред очите им се разкриваше най-хубавата гледка към морето в целия град. Макар сезонът да не беше настъпил, хубавото време бе подмамило първите любители на плажа, които лежаха върху шарени хавлии и ловяха последните слънчеви лъчи.

Ангъс би предпочел някое по-дискретно място, но Луиз настоя да седнат там, където цял Лейнтън можеше да ги види, и поръча голяма кана с коктейл „Пим“.

— Никога не пия друго между май и септември — обяви величествено тя. — Кара ме да мисля за мачовете по крикет, гребните гонки в Хенли и пикниците в Дарби.

— На мачовете по крикет съм пил само чай или крайно пенлива бира — отбеляза Ангъс. — Хенли е пълен с хулигани, наливащи се с евтино шампанско, а единствения път, когато съм бил в Дарби, ме погна някакъв пияница. Предпочитам да се придържам към малцовото уиски.

— Е, значи за мен ще има повече. Какво ново в света на строителното предприемачество? Още ли изкарваш неприлично високи печалби от изхвърлянето на старици на улицата?

Ангъс примижа.

— Каква съм глупачка, само се шегувах. Бях забравила, че наистина изхвърляш старици на улицата.

— Не на улицата. В луксозни двустайни апартаменти с огромни балкони и великолепен изглед към морето.

— Жалко. Харесваше ми представата за теб като за безскрупулен капиталист, глух за стенанията на твърде слабите да му се противопоставят — Луиз затрепка с наклепаните си със спирала мигли.

Разглеждаше внимателно изражението на Ангъс Дей. Какво разкриваха тези негови стоманеносиви очи? Усещаше някаква неуловима сила, която я беше привлякла от самото начало. Бе сдържан и сигурен в себе си. Типът мъж, който знае точно какво да прави в живота. И в леглото.

— Никога не бих те описал като слаба, Луиз. Мисля, че си по-корава и от мен.

— Готова съм веднага щом решиш да провериш…

— Ще го имам предвид. Ако все още говориш с мен.

— Че защо да не говоря?

— Вероятно заради причината, поради която ти се обадих.

Чашата на Луиз замръзна по средата между масата и устата й. Беше я потърсил с някаква задна цел. За секунда се замисли дали да не го плисне с коктейла. Разбира се, не беше се обадил, защото искаше да излезе с нея. Колко тъпа може да бъде една жена?!

— Искаш да говорим за Аманда — хладно заяви тя.

— Не за Аманда. Или поне не пряко за нея. Чудех се колко добре познаваш Люк Найт.

Луиз се подвоуми.

— Не много добре, за да не кажа никак. Излизаше с една моя позната, която ми каза, че той ще дойде в Лейнтън. Аманда беше самотна. Люк беше страхотен. Какво можех да направя?

— Колко алтруистично от твоя страна — сивите му очи заковаха нейните. — Ти самата не се ли заинтересува от този ангел?

— Люк е момчешки тип — издържа на погледа му. — Аз предпочитам мъже.

— И само това ли знаеш за него? Че е страхотен?

Луиз отмести поглед, очите й се спряха на самотния плувец, който пое към хоризонта. Ако си замълчеше, Ангъс можеше да престане да мисли за Аманда.

Тя не беше много по-привлекателна от нея. Защо имаше двама мъже, които я преследваха, а Луиз прекарваше нощите си сама? Изведнъж изпита силен гняв към Аманда, която разполагаше с любовник и семейство, а на всичкото отгоре беше отворила съвсем близо собствена галерия, като несъмнено бе откраднала половината от клиентелата на „Вълна“.

— Наистина чух и още нещо — злобно изрече тя.

— И какво е то?

— Че Люк Найт е невероятен в леглото.

Ако беше очаквала да види болка в сивите очи на Ангъс, щеше да остане разочарована. Той просто остави чашата си и стана.

— Остани да си довършиш напитката. Аз ще платя на бара. Благодаря, че ми отдели от времето си.

Луиз отново се втренчи в хоризонта и прехапа устни. Изпи чашата наведнъж.

На плажа едно младо момиче се изправи и изтръска пясъка от хавлията си. Беше около шестнадесетгодишно, стройно, с перла на пъпа. „Съвременните млади момичета са твърди и самоуверени и лесно се справят с всичко, дори с неприятните неща“, каза си тя. А после се сети за Клио, която идваше в галерията в течение на годините, израстваща от бебе в дете, и как понякога си беше представяла, че ако нещата бяха тръгнали по-иначе, би могла да има дъщеря като нея.

Стана и забърза към бара.

— Ангъс, преди да си тръгнеш, има още нещо, което чух за Люк. То е само слух, каза ми го Рути от читателската група. Очевидно преди известно време Люк е имал връзка с някаква позната на Рути от колежа. Та тази позната и Люк били много щастливи, докато не се разразил скандалът — млъкна, сякаш не знаеше как да продължи.

— И защо се е разразил скандал, Луиз?

Луиз се поколеба, привичната й властна самонадеяност временно я изостави. На Ангъс му заприлича на проскубан папагал.

— Защото Люк се опитал да прелъсти шестнадесетгодишната й дъщеря.

[1] Там О’Шантър (англ. Tam O’Shanter) — стихотворение, написано от шотландския поет Робърт Бърнс през 1790 г., считано за един от най-добрите примери на разказ-стихотворение в съвременната европейска литература. — Б.р. ↑

Глава 25

— По дяволите! — Аманда тътреше Сейди по перона, което не беше никак лесно, при положение че старицата се беше натряскала повече от моряк в отпуск и непрекъснато се препъваше в кафтана си. — Влакът ни тръгна. Седни тук, аз ще отида да видя дали няма друг.

Аманда се затича обратно към гишето с най-бързата скорост, която допускаха високите й токчета. В единия ъгъл на залата, обикновено гъмжаща от редовни пътници и туристи, се бяха скупчили няколко развеселени пияници, а група пътешественици с големи раници спяха в отсрещния. Някаква чистачка събираше през куп за грош нахвърлените опаковки от сандвичи. Гишето за билети бе решително затворено, никъде не се мяркаше железопътен служител. Аманда заразглежда таблото на заминаващите влакове. Тази вечер нямаше повече директни влакове за Лейнтън. Сърцето й подскочи, когато съзря, че има един последен до Мейнардс Хийт. Това беше на две трети от пътя до Лейнтън. Поне можеха да хванат оттам такси, цената щеше да е несравнимо по-ниска, отколкото ако го вземеха от Лондон.

— Хайде, Сейди, трябва да тичаме на друг перон. Последният влак тръгва след пет минути — запъхтяно произнесе тя, когато се върна при приятелката си. Но Сейди, най-сетне надвита от славата и течната вечеря, бе дълбоко заспала.

Аманда отби пристъпа на паника. Беше зряла жена, имаше кредитна карта. Не бяха изоставени в пустинята Сахара без компас.

Тъкмо се канеше да вдигне ръце и да тръгне към най-близката стоянка за таксита, чу зад гърба си глас:

— Мога ли да ви помогна, госпожо?

Принадлежеше на млад етиопец с широка белоснежна усмивка.

— Много благодаря — признателно отвърна Аманда. — Просто трябва да я закарам на шести перон.

Двамата почти пренесоха Сейди през залата, покрай затворените щандове за вестници и закуски и стигнаха до влака точно в момента, когато потегляше.

— Бяхте невероятно мил — изпъхтя Аманда.

— За мен беше удоволствие — отвърна младежът на леко официалния си английски.

Сейди внезапно отвори очи и се огледа.

— Къде сме? — Забеляза усмихнатия младеж. — В Адис Абеба?

— За съжаление, не — той се усмихна отново. — На гара Виктория.

Стоя и им маха, докато вагоните се изнизваха от гарата — невероятна фигура, излъчваща самотно достойнство и с искрица тъга в очите заради потъването на влака в мрака.

— Бог ни го прати — въздъхна Аманда. — Само да се обадя вкъщи, че ще закъснея.

Занатиска бутоните на мобилния си телефон. Чу осем или десет иззвънявания, но никой не се обади, а и телефонният секретар беше изключен. Разтърси я лека паника. Беше възможно просто да са заспали и да не чуват, но Люк рядко си лягаше рано. Всъщност, както беше изтъкнал Шон, той доста често оставаше долу и гледаше любимите си черно-бели класически филми, докато тя се качваше сама и четеше в леглото.

По дяволите, батерията й падаше. Имаше останала само една чертичка. Отчаяна се обади на майка си. Хелън щеше да побеснее, но се налагаше да поеме риска.

— Ало — обади се сънлив глас. — Обажда се Хелън Мейсън.

— Мамо — изпелтечи Аманда. — Съжалявам, че те будя толкова късно, но изпуснахме влака и се наложи да се качим на друг — до Мейнардс Хийт. Там ще взема такси. Опитах да се обадя на Люк или Клио, да ги предупредя, но не можах да се свържа. Никой не вдига телефона, а батерията ми свършва. Можеш ли да продължиш да им звъниш вместо мен?

— Сигурно са си легнали като всички нормални хора — раздразнено рече Хелън.

— Не. Люк никога не си ляга толкова рано. Трябва да е в хола. Мамо, моля те.

— Толкова си притеснителна, Аманда. Открай време си такава. Ще звънна няколко пъти. След това си лягам — телефонът щракна, когато майка й затвори. Батерията й падна окончателно. Нямаше да може да извика дори такси. Толкова за съвременните глобални комуникации. Все пак в Мейнардс Хийт имаше обществени телефони. Скоро щеше да е у дома, сгушена в леглото, разбрала колко глупаво се е паникьосала.

До нея Сейди кротко похъркваше. За щастие Мейнардс Хийт беше последна спирка и щеше да разполага с достатъчно време да я свали от влака и да я изправи на крака.

Ангъс хукна по брега обратно към БМВ-то. Беше изумен и отвратен, че Луиз се смяташе за приятелка на Аманда, макар и бивша, а не бе споделила с нея дочутия за Люк слух.

Луиз се беше опитала да изтъкне, че това би било груба намеса. Твърдеше, че Клио не била тригодишно дете, попаднало в лапите на извратен тип. Имала силен характер, който би й помогнал да се противопостави, да се защити, ако се наложи.

Ангъс седна зад волана и се зачуди какво да предприеме. Хрумна му мисълта, че ако се намеси, вероятно щеше да съсипе и последната си възможност за връзка с Аманда и че тя може да определи опитите му като проява на ревност. Но ако казаното от Луиз беше вярно, тя би трябвало да е започнала да храни някои съмнения в Люк.

Ангъс включи колата на скорост и подкара през града към дома си. Когато мина покрай прозорците на майка си, забеляза, че в стаята й свети, което значеше, че вероятно не спи. От друга страна, в стаята на сестрата беше тъмно.

Спря пред къщичката на Изобел и влезе със собствения си ключ.

Сестрата седеше пред телевизора и спеше дълбоко. Качи се тихо горе.

— Кой е? — дочу гласа на майка си, пронизан от лека нотка страх.

— Не се тревожи, маме, аз съм.

Тя слабо се усмихна.

— Е, досетих се, че не е оная с косата, тя обикновено не идва с кола.

— Как се чувстваш тази вечер?

— Замаяна. Взех няколко хапчета повече заради болката, но още не мога да заспя. Ти добре ли прекара вечерта?

— Всъщност не. Мислех за обещанието, което ти дадох.

— За Аманда ли?

— Да. И изведнъж осъзнах, че от самото начало Люк Найт не ми вдъхваше доверие. Татко все повтаряше, че ако някой не ти вдъхва доверие, обикновено излизаш прав, и затова направих малко проучване. Люк Найт е бил изгонен от бивша приятелка, защото е налетял на дъщеря й.

— О, Ангъс, какво ужасно положение. И ти се тревожиш за Клио?

— Маме, тя е фантастично момиче. Всички я харесаха, когато дойде да работи при мен, опитоми дори електротехниците, а ти знаеш колко трудни могат да бъдат. Но е и много ранима. Не съм сигурен, че се е съвзела от развода на родителите си.

— И смяташ, че трябва да кажеш на Аманда?

— Разбира се.

— Но тя едва ли ще ти благодари.

— Така е. Но няма да ми благодари и ако не й кажа.

— Бедният Ангъс! Нямаш голям избор, нали?

— Бедната Клио! Ако оня мръсник само я докосне…

— Колкото по-скоро, толкова по-добре. Сигурен ли си? Това е твърде неприятно обвинение.

— Знам.

Отпусна се на колене до леглото и много нежно я целуна по челото.

— Ти си добър син. Само ми се ще животът ти да не беше толкова объркан.

Ангъс се усмихна.

— Може би така ми харесва. Никога не съм си падал по домашните пантофи и лулата.

— Има и среден път.

Погали нежно късата й сива коса.

— Знаеш, че бих могъл да се задомя, ако исках. Ти и татко бяхте толкова щастливи въпреки ударите, които преживяхте. А аз просто не искам да се задоволя с по-малко.

— Това е най-доброто обяснение на придирчивостта, което съм чувала.

Ангъс се засмя.

— Може и да си права. На излизане ще събудя сестрата.

Разтърси я за раменете, като се стараеше да изрази раздразнението си, без да я ядоса.

— Искам тази вечер да увеличите дозата й. Колкото да заспи.

Майка му изпитваше прекалено силни болки, за да се лишава и от сън. А сега й беше дал достатъчно основания да лежи будна и да се тревожи.

Когато подкара по алеята, къщата изплува от мрака пред него — огромна и празна. Винаги караше чистачката да оставя лампите да светят, за да му изглежда приветлива, когато се прибираше, но майка му беше наела пестелива шотландка като самата себе си, която винаги с удоволствие ги гасеше до една.

Ангъс обиколи стаите и отново ги запали, докато къщата грейна като Версай по време на бална нощ. После седна в уютната кухня и си сипа уиски. Ами ако слухът за Люк наистина се окажеше измислен? Някаква злобна клевета, пусната от пренебрегната любовница? Дали да не отидеше още сега? Представи си как ги вдига от леглата и ги събира в хола като в третокласна адаптация по Агата Кристи. Нямаше нищо лошо в това, да мине с колата край къщата. Дори щеше да е съвсем нормално.

Преди да успее да си напомни, че карането покрай дома на любимата без очевидна причина е характерно за човек със силно душевно разстройство, вече седеше в колата и летеше към Лейнтън.

Когато мина през града, още нямаше десет и все пак улиците бяха пусти. Къщата на Аманда се намираше някъде по средата на улицата. Беше висока, пастелнорозова сграда, която му приличаше на кукленска. Нямаше светлини и признаци на живот.

Седнал отвън, Ангъс изпита тръпка на колебание. Дали не беше луд за връзване, зачакал там като заблудено куче пазач?

Вярвай на инстинктите си, беше го съветвал баща му.

Макар да подозираше, че може да съжалява за това свое действие до края на живота си, Ангъс решително излезе от колата и отвори портичката.

Глава 26

Люк се движеше из празния хол и разтребваше. Искаше атмосферата да е спокойна. Отупа с ръце възглавничките, каза си, че се държи като нервна домакиня, и запали малка ароматизирана свещ. Нищо твърде очевидно. Тази вечер щеше да бъде специална. Щяха да са само двамата.

Нямаше търпение.

— И какво смяташ да правиш довечера? — запита Джасмин. — Ще останеш ли да преспиш?

— Предпочитам да остана у вас. От приятеля на майка ми ме побиват тръпки.

— Какво, от тоя красавец? Какво ти е направил? Кара ли ти се?

— Улових го няколко пъти да ме гледа много особено.

— Ами, ако искаш, можеш да останеш. Лошото е, че мама и татко са тук, така че ще трябва да пазим тишина.

— Нямам нищо против. По-добре, отколкото Люк пак да започне да ме зяпа.

Спалнята на Джасмин беше на средния етаж, точно над стаята с телевизора, където родителите й гледаха „Спешно отделение“.

— Е, майка ти кога ще говори по радиото? — запита тя.

— Май в осем. Но не е задължително да я слушаме.

— Сега сигурно страшно ще навириш нос, задето майка ти е говорила по „Радио четири“.

— Не, няма!

— А на бас!

Клио посегна към една от възглавниците на шареното легло на Джасмин.

— Няма!

— Момичета! — провикна се майката на Джасмин. — Няма ли да млъкнете? Гледаме телевизия!

— Тъп дърт прилеп — Джасмин скочи на леглото, взе друга възглавница и я запрати по Клио. — И без това са гледали сериала. Само че майка ми си пада по оня, чужденеца.

Клио й отговори в същия дух, докато и двете зацвилиха от смях.

— Стига — ревна бащата на Джасмин отдолу. — Не бъдете такива егоистки.

— Извинявай, татко — Джасмин беше склонна да слуша баща си, защото той й даваше джобните пари.

Момичетата седнаха на леглото. Джасмин посегна към училищната си раница и започна да рови в нея.

— Искаш ли малко? — измъкна измачкана цигара с марихуана от един от многобройните й джобове. Клио я погледна. Беше си дръпвала няколко пъти след училище, но никога не бе пушила цяла цигара. Изглеждаше, сякаш бе престояла месеци в раницата на Джасмин и всеки момент щеше да се разпадне.

— Неее! — възкликна скандализирана тя. — Не и при положение, че родителите ти са долу. Може да им замирише.

— Тъпи дъртаци — пренебрежително махна Джасмин. — Все пак ще взема ароматизатора за въздух от банята. Никога няма да се усетят.

Върна се с тенекиена кутия и кибрит.

— Когато някой пуши нещо смрадливо, пали кибритена клечка. Най-вече брат ми.

Докато Клио нервно се оглеждаше, Джасмин запали цигарата и започна да вдъхва сладникавия дим. Естествено, веднага се разкашля и я подаде на Клио.

— Какво, по дяволите, си мислите, че правите?

Никоя от двете не бе усетила мълчанието на телевизора. Бащата на Джасмин стоеше на вратата. Беше толкова ядосан, че едва можеше да бъде разпознат като кроткия мъж, който сякаш прекарваше по-голямата част от живота си в косене на ливадата пред къщата.

— Най-добре веднага си отивай у дома, млада госпожице — каза той на Клио. — А ти, Джасмин, си наказана за следващия месец. Никакви телефони. Никакви приятелки. Дори никакъв компютър. Трябва да разбереш колко сериозно провинение е вземането на наркотици и най-добре е да започнеш отсега.

Нямаше смисъл да се опитват да спорят. Клио послушно си взе раницата.

— Съжалявам, господин Монди. Беше глупаво от наша страна.

— Много си права. Хайде, да те няма. Не, почакай, още сега ще се обадя на майка ти да дойде да те прибере. Сигурен съм, че и тя ще се разсърди като мен и на двете ви, малки глупачки такива.

— Опасявам се, че тази вечер тя е в Лондон. Но мога да се прибера и сама.

— Добре. Но не си въобразявай, че ще ти се размине.

Клио дори не посмя да проговори на Джасмин. Просто си взе палтото и чантата и си тръгна. Известно време се скита нещастно по алеята, после отиде при вълнолома. Дали бащата на Джасмин наистина щеше да се свърже с майка й? Потрепери при мисълта колко щеше да се разстрои Аманда. Каква адска, адска тъпотия от тяхна страна. Къде й беше умът, като знаеше, че родителите на Джасмин са долу? Направо си търсеше белята.

Най-сетне седна при група пенсионери, които се стягаха да играят бинго.

— Искаш ли да поиграеш с нас, миличка? — запита я една възрастна жена. — Ще свалиш средната ни възраст с около четиридесет години.

— Опасявам се, че бингото не е моята стихия.

Играеше на игрите в безистена и почти печелеше на автоматите, където наградата беше отвратително плюшено мече с миникран, но парите й свършваха прекалено бързо.

Каза си да не бъде глупава и се насили бавно да поеме към къщи. Кой знае защо, започна да брои тротоарните плочи между брега и къщата им. Бяха три хиляди седемстотин четиридесет и две и Клио нито веднъж не настъпи фугите между тях.

Завъртя ключа в ключалката и се спотаи в антрето, като се ослушваше.

— Тук съм — извика Люк. — Реших да поръчам китайска храна. Ще поръчам любимата ти. Пилешки хапки.

Звучеше толкова досадно всекидневно, че Клио се отпусна.

В хола беше учудващо тъмно, а Люк седеше на дивана.

— А какво ще кажеш за малко датски сладкиши след това?

Прозвуча като един от онези мъже, от които майка й я бе предупреждавала да не приема почерпки.

Клио остави раницата си и седна колкото можеше по-далеч от Люк.

— Пилешки хапки е добре, благодаря.

Той направи поръчката и седна до нея.

— Храната ще дойде след около половин час. Имаш ли някакви предпочитания какво да правим после?

— Може да гледаме видео по твой избор.

Люк се наведе напред, за да пусне видеото, въпреки че дистанционното беше до ръката му. Докато го правеше, коляното му се притисна в нейното. Клио рязко пое дъх.

— Не се притеснявай — внезапно той се озова върху нея, опитваше се да я целуне, ръката му търсеше копчетата по дрехите й. — Това ще е най-приятният момент в живота ти.

Клио искаше да изпищи. Беше също като с Жил, само че сто пъти по-лошо, защото това бе мъжът, когото майка й обичаше.

Започна да се бори и двамата паднаха на пода, като изритаха всичко от масичката за кафе. Клио с всички сили го отблъсна от себе си и хукна към вратата.

Но Люк стигна там преди нея.

— Така значи — облегна се на рамката, прегради пътя й навън и се усмихна заплашително. — И кой се е държал като лошо момиче? — запита. Сграбчи я за раменете и я притегли към себе си.

Клио се заборичка да се откопчи от хватката му.

— Какви ги приказваш, по дяволите?

— Току-що ми се обади бащата на приятелката ти. Да пушиш марихуана на твоята възраст. С какви други незаконни нещица се занимаваш, а, Клио?

Панически страх обзе момичето. Какво трябваше да направи сега? Опита се да си спомни дали майка й беше взела със себе си мобилния телефон. Дали пък да не се обади на баща си? Само че той вероятно щеше да се изсмее. Или да я накара да му позвъни, след като оригне близнаците.

— Ако си много мила с мен — Люк отново понечи да я хване за гърдите, — мога и да обещая да не казвам на майка ти. Е, Клио, какво ще направиш за мен, ако запазя малката ни тайна?

Вместо отговор тя го удари силно с раницата, която беше хвърлила зад дивана. Беше тежка от учебниците. Докато Люк ругаеше и си търкаше рамото, Клио пак хукна към пътната врата.

Смая се от изненада — но и благодарност, — когато отвън видя Ангъс Дей.

— Клио, за Бога! — Ангъс здраво я хвана за раменете и й попречи да побегне. — Какво се е случило?

— Люк… — започна тя и се разрида. Нима всичко станало беше и по нейна вина? Как ли щеше да се почувства майка й? А като капак идваше и онази глупост с цигарата.

Но Ангъс не изчака повече обяснения.

— Дръж — подаде й ключовете. — Седни в колата.

Влезе тичешком в къщата. Холът изглеждаше като след набег на крадци — всички възглавници от дивана и списанията от масичката бяха пръснати по пода.

— Какво си направил на момичето, негодник мръсен?

Люк сви рамене.

— Не се тревожи. Не съм я докоснал. Съвсем свежа е за теб.

Ангъс хвана яката на ризата на Люк с една ръка и го удари с другата. С удоволствие забеляза, че в ъгълчето на устата му се появява струйка кръв.

— Най-добре се махай оттук, Найт.

Люк само се захили.

— Мисля да дочакам Аманда.

— Кажи й, че Клио ще е при майка ми. Сигурен съм, че ще поиска да разбере защо от самата Клио.

Изтича обратно при момичето, което вече се беше сгушило в колата му.

— За Бога, къде е Аманда?

— В Лондон. Дава интервю по радиото.

— Имаш ли номера на мобилния й телефон?

Набра номера, който му издиктува Клио.

— Никакъв сигнал. Хайде да отидем в къщата на майка ми. Това устройва ли те? — загледа я изпитателно. — Случи ли се нещо?

— Сложи ръка на гърдите ми и се опита да ме целуне.

— Бедничката Клио! Какъв гадняр е този мъж.

— Бедничката мама! Тя си мисли, че го обича.

— Не и след случилото се тази вечер.

— Е, всяко зло за добро.

Люк оправи бъркотията и сложи възглавниците по местата им точно когато пристигна поръчаната храна. Запрати сърдито картонените кутии в кофата за боклук. Аманда скоро щеше да се върне и се налагаше да й обясни отсъствието на Клио. Каква малка глупачка излезе. Не беше планирал нищо сериозно. Само малко безобидни развлечения.

— Колко ще струва? — запита Аманда шофьора на таксито, когато спряха пред дома й, страхувайки се от отговора.

— Тридесет и две лири, скъпа. Тарифите след полунощ са по-високи.

Аманда преброи парите. На практика бе всичко, което носеше у себе си.

— Съжалявам, нямам за бакшиш.

Шофьорът нацупено отпътува. Повечето изчакваха поне да видят, че влиза у дома си, но не и този. Толкова за духовната извисеност.

Аманда беше очаквала къщата да е тъмна, но в хола светеше. Вероятно Люк гледаше някой от прочутите си черно-бели филми. Усмихна се, като си припомни коментара на Шон за този студентски навик на Люк.

Тъкмо щеше да извади ключовете си и пътната врата се отвори. На прага стоеше Люк с обичайната си обезоръжаваща усмивка, русата му коса беше разчорлена. Приличаше на непослушно момче от църковен хор.

— Здрасти — поздрави го тя. — Чудех се дали си заспал.

— Как мина? Да ти направя ли чаша чай?

— Мина блестящо. Сейди беше ненадмината. А аз дори успях да вмъкна малко реклама за галерията. И да, искам чай.

— Закъсня повече, отколкото очаквах.

— Да — гузно призна Аманда. — Отидохме да пийнем по нещо в един лъскав хотел с организаторката и изведнъж стана десет и половина. Едва не получих инфаркт.

Люк я прегърна.

— Не се притеснявай. И ти имаш право да се позабавляваш — Аманда въздъхна, учудена защо понякога му се сърдеше. Джайлс щеше да се разбеснее и да я обвини, че е безотговорна майка.

Аманда подуши въздуха, усетила непознат, остър аромат.

— Поръчахме китайска храна. Пилешки хапки.

— Любимите на Клио. Много си съобразителен. Тя кога си легна? Надявам се да не се е държала като невръстна бунтарка и да не ти е излязла с номера „Вече съм голяма да имам час за лягане“.

— Не — дойде ред на Люк да изглежда гузен. — Всъщност въобще не си е лягала. Тя излезе.

— Излязла! Къде, по дяволите, е отишла по това време? Да не сте се скарали и да е изфучала навън?

— Излезе с Ангъс Дей. Към десет, със спортната му кола.

— Че защо ще го прави?

— Не е ли очевидно? Аманда, повтарям ти го от седмици. Между тях има нещо. Тя много се ядоса, когато й се скарах. Опитах се да й обясня, че е прекалено стар за нея, че използва невинността й, а тя ми отвърна, че ако не млъкна, ще ти каже как аз съм опитал да я прелъстя.

— Клио не може да е толкова злобна.

— Сигурно е станало под влиянието на Дей. Възрастните мъже могат да бъдат много убедителни, когато свалят съвсем млади момичета. Вероятно я е обработил, докато уж беше на практика при него.

През целия си живот Аманда не беше се чувствала по-гневна и по-отвратена от някого. Ангъс знаеше, че Клио е ранима, че е загубила баща си и е била отблъсната от някакъв садистичен млад учител по ски.

— Отивам да го видя, още тази минута.

— Аманда… — бързо изрече Люк. — Не мисля, че идеята е добра. Вероятно тя си въобразява, че е лудо влюбена в него или нещо подобно. Само на шестнадесет е. Ако й се нахвърлиш, може да постигнеш обратен ефект. Може да реши да живее при него. Няма ли да е по-добре да я оставиш да се поохлади? Ако отидеш сега, вероятно ще измисли някаква гадост… извинявай, избрах неподходяща дума… история, че за всичко съм виновен аз, за да се оправдае.

Аманда спря да търси ключовете от колата в чантата си.

— И защо, по дяволите, ще го прави?

— Защото не ме харесва. Мрази ме от момента, когато стъпих тук. Иска да помислиш най-лошото за мен, за да ме изгониш. Освен това ще отклони вниманието ти от връзката й с Дей.

— Слушай, Люк — Аманда се чувстваше, като нагазила в сюжета на някаква кафкианска пиеса. — Пет пари не давам какво ще каже Клио. Ангъс Дей е онзи, когото искам да удуша — най-сетне откри ключовете и триумфално ги размаха.

— Добре. Но не очаквай да го признае току-така. Въпреки че от това, което съм чувал, не му е за първи път.

— Как така?

— А, само нещо, което надзирателят му спомена. Трябваше да ти го кажа, но не исках да те тревожа.

— Какво е казал Лади?

— Че тая работа с практиката ще се отрази добре на Ангъс, защото обичал младите момичета. „Накарай я да облече училищна униформа като момичетата от «Света Троица» — рече той. — Ангъс ще бъде на седмото небе.“

На Аманда започна да й се повдига. Ами ако Ангъс я преследваше, защото Клио беше истинската му цел? Бе чувала за такива мъже. И все пак й се беше сторил толкова сърдечен, толкова мил с майка си.

— Защо не ми го каза по-рано?

— Реших, че прекалено се впрягам, че е било някаква шега, но работата очевидно е отишла по-далеч. Слушай, Аманда, уморена си. Както вече каза, пила си. Не се занимавай сега с това. Може пък да се върне — сложи ръце на раменете й и я загледа пламенно като модел на Калвин Клайн. — Ела да си лягаме. Ще ти направя масаж. Той ще те поразсее.

— Стига, Люк! — сопна му се Аманда. — След като не си ме предупредил, че дъщеря ми е в опасност, поне сега можеш да проявиш малко чувствителност!

Беше изминала повече от три километра, когато осъзна, че лампичката на резервоара свети. От колко ли време бе празен? При мисълта, че ще спре насред нищото, я обзе паника. На околовръстното имаше денонощна бензиностанция, но беше в посока, противоположна на нейната. Дали ще успее да стигне до дома на Ангъс, преди бензинът да свърши?

Като проклинаше собствената си неорганизираност, тя зави обратно и се отправи към бензиностанцията. Не беше на повече от четири-пет километра, а в резервоара трябваше да има достатъчно бензин за двадесет и пет. Трябваше да успее, на всяка цена.

Градът беше напълно опустял. Дори любителите на нощните забавления сякаш си бяха легнали в собствените или в нечии чужди легла, ако бяха забърсали по нещо. В далечината видя ярките светлинни надписи, обявяващи станцията на „Шел“, и си отдъхна облекчено. В този момент колата изхълца, като че ли преглъщаше последните капчици бензин.

— По дяволите! — извика Аманда. Дори излезе от колата и закрещя: — По дяволите! По дяволите! По дяволите!

Беше така погълната от гнева си, че не забеляза необозначената полицейска кола, която тихичко спря зад нея.

— Проблем ли имате?

Аманда се обърна.

— Знам, че изглежда невероятно тъпо, но май ми свърши бензинът — опитваше се да не диша по посока на полицая. Беше погълнала доста алкохол в хода на вечерта и не биваше по никакъв начин да шофира. При нормални обстоятелства не би й минало и през ум, но тази вечер обстоятелствата бяха всичко друго, но не и нормални.

— Всъщност не сме длъжни да помагаме, но тъй като наоколо няма никой, ще ви налея малко.

Полицаят изчезна, като остави Аманда трескаво да рови в колата в отчаян опит да открие люти ментови бонбони. Нямаше. Вероятно Шон ги беше излапал.

След десет минути полицаят се върна с червен пластмасов бидон.

Аманда седна в колата и му отправи най-ослепителната си усмивка.

— Лека нощ. А сега внимавайте.

Слава Богу, беше й се разминало. Закле се никога вече да не кара, след като е пила.

Завъртя ключа и благодари на онзи, който бдеше над нея, който и да беше той.

— Я почакайте — обади се полицаят. — Коланът ви се е защипал — отвори вратата, освободи колана и го подаде на Аманда. Като се наведе, усети дъх на сухо мартини и лицето му се промени бързо като в детски калейдоскоп. — Съжалявам, но бихте ли излезли от колата?

Глава 27

Клио седеше мълчалива и прегърбена в колата на Ангъс, притиснала раницата към гърдите си като бежанка, вкопчила се в последните си вещи на този свят.

— Да пусна ли малко музика? — внимателно я запита той. — Мога да хвана някое столично радио.

Момичето поклати глава и продължи да гледа през прозореца.

— Какво да кажа на мама?

— Май нямаш голям избор, нали?

— Но тя обича Люк — в гърлото й напираше ридание.

— Не толкова, колкото обича теб.

— Ами ако не ми повярва?

— Клио — гласът на Ангъс вдъхваше увереността, която изчезна от живота на Клио след раздялата на родителите й. — Ще ти повярва.

— Но ще се почувства наранена.

Настъпи миг на мълчание, докато профучаваха покрай тъмните очертания на Възвишенията.

— Да, ще бъде наранена. Но вината не е твоя. Аманда е голям човек. Ще се съвземе. А и първата й грижа ще е ти да си добре. Почти стигнахме до къщата на майка ми.

Клио видя познатия силует на къщичката на пазача с алеята отвъд. Ангъс й отвори вратата на колата и тя го последва нагоре по пътеката. Отвори им нощната сестра.

— Как е майка ми? — запита Ангъс, като махна на момичето да го последва.

— Отпаднала е, но спи спокойно.

— Клио, имаме стая за гости — Ангъс я поведе нагоре и отвори вратата срещу стълбите. — Струва ми се, че тук ще ти е по-добре, отколкото в голямата къща. Тя става доста страшничка нощем. Искаш ли да пийнеш нещо топло? Мляко с бисквити?

Този път Клио нямаше нищо против да се отнасят с нея като с дете.

— Ще бъде чудесно.

— Ще помоля госпожа Нортъм да ти донесе. Прави бисквитите сама, а майка ми се храни като мушица. А какво ще кажеш за бутилка с гореща вода?

Клио плахо се усмихна. Чувството на омърсеност, уплаха и отчаяние, което я беше връхлетяло след нападението на Люк, най-сетне започваше да изчезва. Ангъс излъчваше невероятно усещане за сигурност. В ума й изплува изразът „сигурен като къща“. Той ги строеше, а това вероятно бе нещо повече от съдба.

— Благодаря.

— Тогава лека нощ. Опитай се да поспиш. Аз ще отида в къщата, но там има телефони във всяка стая. Ще се опитам да се обадя и на майка ти. Сигурно ще се тревожи къде си.

Клио тъкмо се чудеше каква ли гадна история щеше да скалъпи Люк, за да обясни отсъствието й, когато млякото и бисквитите пристигнаха, заедно с горещата бутилка. След пет минути вече спеше.

Ангъс надникна в стаята на майка си да провери дали е добре. Гласът на Изобел се обади от мрака:

— Е, каза ли на Аманда каквото се разбрахме?

— Не още, маме.

И Ангъс усети в стомаха ужасно, болезнено предчувствие, че тя вече никога няма да му прости, а още по-малко — да отвърне на любовта му.

Глава 28

Аманда не можеше да повярва на кошмара, в който беше връхлетяла. Ако всичко чуто беше вярно, дъщеря й бе обвинила Люк, че й е посегнал, и бе избягала с Ангъс. Тъй като се беше представила зле при проверката с балончето, сега седеше в полицейския участък и чакаше резултатите от химическата проба.

— Госпожа Уелс? — към нея се приближи мъж на средна възраст в сако от туид с кожени кръпки на лактите. — Аз съм полицейският лекар.

Приличаше на добродушен училищен директор, готвещ се да съобщи съкрушителна новина на двойка родители.

Аманда поведе борба да сдържи чувствата си. Искаше й се да се тръшне на пода и да заридае. Дали е смекчаващо обстоятелството, че никога досега не беше го правила? Че животът й, току-що започнал да се подрежда след три нещастни години, внезапно отново се беше разпаднал?

Мъжът размаха към нея някаква хартия.

— Фактът е, че в този случай извадихте късмет. Тестът на урината ви е точно под допустимата граница. Но бих искал да помислите колко сериозно нарушение е това. Ако пред колата ви изтича дете, може да не успеете да реагирате достатъчно бързо. А сега ви съветвам да изпиете чаша силно кафе и да отидете да си легнете. А следващия път, когато излезете да си пийнете, вземете такси. Или ходете пеша. Полезно е и за здравето.

Аманда му благодари.

— Така ще направя. Непременно.

Прие чашата с кафето и тръгна към колата си. Някакъв инстинкт й подсказваше да послуша доктора. Но инстинктът да намери Клио се оказа по-силен. В битката със здравия разум майчинският ужас победи. Щом не беше надхвърлила границата, а и току-що бе изпила чаша кафе, значи е достатъчно трезвена, за да шофира при такъв спешен случай. Наистина щеше да кара бавно и внимателно.

Аманда не беше ходила в дома на Ангъс, но знаеше приблизително къде се намира, точно извън Лейнтън в района, известен като Възвишенията.

Наоколо беше съвсем пусто, имаше съвсем малко къщи. Никой не би повярвал, че многолюдният крайморски град Лейнтън се намираше на крачка отвъд хълма.

Стигна до къщичката на пазача. При доближаването й веднага блесна прожектор, който освети градината около къщата в радиус от седем метра с ослепително бяла светлина. Положително едва ли имаше нужда от такъв волтаж. Но пък къщата беше усамотена и може би понякога бе страшничко.

Аманда заудря с юмруци по вратата, после зачака. Навсякъде наоколо цареше тишина, която, въпреки яркото осветление, й действаше угнетяващо, все едно се намираше пред дулото на пистолет. Потропа отново, смътно очакваща да се появи Ангъс по халат, опасно усмихнат като Рет Бътлър след вечер, прекарана с бутилката.

Но човекът, който най-сетне се приближи до вратата, беше невзрачна женица на средна възраст с начумерен и неразбиращ вид.

— Търся дъщеря си Клио. Разбрах, че е тук.

Жената отстъпи назад, все още замаяна от дрямката.

— Влезте. Ще питам госпожа Дей какво да правя.

Аманда последва жената в малка гостна и се опита да проумее какво става. Щом Изобел беше тук, едва ли можеше да става дума за някакво непристойно поведение.

Стаята, в която я оставиха да чака, беше тиха, усещаше се лек мирис на лекарства. Не приличаше на сцена на необуздано прелъстяване, нито на секс с малолетна. Аманда объркано се огледа.

Трепна, когато очите й се спряха върху два предмета на перваза на прозореца, осветени от все още бликащата прожекторна светлина навън. Двете ухажващи се чапли.

Разгледа внимателно и останалата част от стаята. Върху дъбова полица над камината гордо се извисяваше лебедът. Земята внезапно се залюля под краката на Аманда, когато проумя истината. Получателката на тези фигурки не беше приятелка на Ангъс. Бе майка му.

— Надявам се да ме извините — заговори зад нея тих глас, — но не смятам, че трябва да будим Клио. Тя преживя нещо ужасно и може би ще е най-добре да я оставим да спи колкото може по-дълго.

Аманда се завъртя, замаяна от смущение. Изобел Дей приличаше почти на призрак, толкова бледа и прозрачна изглеждаше в дългия бял халат.

— Какво ужасно нещо е преживяла?

— О, Божичко, не знаете ли?

— Какво трябва да знам? От Люк разбрах единствено, че е излязла с Ангъс, и аз дойдох да му кажа, че всяка връзка между него и дъщеря ми е изключена. Тя е само на шестнадесет, а той на четиридесет.

— Госпожо Уелс… Аманда… — Изобел я гледаше, сякаш говореше някакъв чужд език и имаше нужда от преводач. — Не може наистина да мислите, че между сина ми и Клио има нещо. Тя е дете. Освен това той е влюбен във вас. Не може да не го знаете, дори да не е посмял да ви го каже открито. Не би и сънувал да посегне на дъщеря ви.

Страх връхлетя сърцето на Аманда и го сви на топка.

— Тогава за какво ужасно преживяване говорите?

— Аманда, скъпа, мисля, че трябва лично да поговорите за това с Ангъс. Той може да отговори на всичките ви въпроси. Ще го намерите в къщата на края на алеята.

— А Клио добре ли е?

— Добре е. Пийна малко топло мляко с няколко от бисквитите на госпожа Нортъм, всъщност хапна доста бисквити. Можете да я видите, ако искате.

Аманда изтича нагоре по стълбите и отвори вратата на малката стая за гости. Както винаги Клио се беше свила на топка, прегърнала бутилка с гореща вода в лилава пухкава калъфка. Дългата й коса бе разстлана около нея, а лицето бе леко почервеняло от съня. Устата й беше полуотворена и откриваше горните зъби. Изглеждаше толкова спокойна, че бясното сърцебиене на Аманда започна да затихва.

— Благодаря, ще ида да намеря Ангъс.

Изобел изчака да чуе пърпоренето на двигателя и веднага вдигна телефона. Ангъс откликна на мига.

— Маме! Какво има? Добре ли си?

— Добре съм — не беше съвсем вярно, тъй като изпитваше доста силна болка в стомаха. — Аманда Уелс идва към теб и изглежда абсолютно бясна. Може това да е моментът за теб.

— А може и да не е. Никога не си имала усет за тези неща.

— Поне не съм ги отлагала от страх да не ме отхвърлят.

— Благодаря за милите думи, маме. А сега се връщай в леглото.

— Само се опитай да ме спреш.

Ангъс вече чуваше колата на Аманда да приближава. Тя спря за миг, сякаш да огледа огромните размери на къщата и да укрепи предразсъдъците си срещу него като капиталистическа акула.

Звънецът издрънча.

Ангъс набързо навлече кадифени панталони и фланелка и отвори след третото позвъняване.

— Ти си облечен — обвини го Аманда.

— Обади се майка ми. Каза, че идваш насам.

— Искам да знам какво, по дяволите, става.

Лицето на Ангъс беше като гранит.

— За Люк ли говориш?

— Не, не за Люк. За теб и Клио.

— Между мен и Клио не е ставало нищо. За Бога, тя е дете!

— Тогава защо си я извел от къщи в десет и половина вечерта?

Лицето на Ангъс стана по-мрачно, отколкото го беше виждала някога. Почти я уплаши с начумереното си неодобрение.

— Значи Люк Найт не те уведоми защо тя избяга от къщи? Защо ли не се учудвам?

Аманда изпита такава умора, че едва се задържа на крака.

— Разправи ми някаква небивалица как Клио го обвинила, че й се нахвърлил.

— Изобщо не е небивалица. Защо не повярваш на дъщеря си? Люк наистина й се е нахвърлил.

Аманда усети, че й призлява. Това не можеше да бъде вярно.

— О, Ангъс. Люк не би го направил.

— Съжалявам, Аманда. Но не му е за първи път — той се подвоуми. Ненавиждаше Люк, но знаеше колко ще я нарани истината. — Очевидно се е случвало и преди. В предишна връзка. Майката го изхвърлила на улицата.

— О, Боже! Но откъде знаеш всичко това?

— От Луиз. Рути чула някакъв слух и накарала Луиз да обещае, че ще ти каже. Само че Луиз предпочела да забрави. Когато тази вечер отидох у вас, тъкмо беше направил опит.

— На защо изобщо си отишъл у дома? — запита Аманда. Прокара уморено ръка през косата си. Очите й бяха червени и подпухнали от изтощение.

— Защото обещах на майка ми.

— На майка ти? Какво общо има Изобел?

— Тя е много болна. Накара ме да й обещая нещо. Нямах възможност да го изпълня, което е добре за мен, тъй като очевидно си дошла тук, повярвала в историята на Найт, че съм се опитал да съблазня дъщеря ти.

Никога досега не беше виждала подобно изражение в очите му, смесица от ярост и отвращение.

— Люк й се нахвърлил, Аманда. Опитал се да я целуне и сложил ръка на гърдите й. Нищо чудно, че Клио бе направо смазана.

Аманда се вцепени. В думите на Ангъс се долавяше нещо, което звучеше като истина. Напоследък Клио се бе държала крайно особено по отношение на Люк. Не искаше да остава насаме с него и си измисляше какви ли не извинения да отсъства от къщата, когато той беше там. Аманда го бе отдала на негодуванието, че Люк отнема майка й. Ами ако беше нещо далеч по-лошо?

— Най-добре да се прибера и да обсъдя това с него.

— Щом не си сигурна, че казвам истината, обади се на Рути. Май тя знае всичко.

— Може и да го направя.

По обратния път караше като зомби, тресеше я от студ и умора. Но преобладаващото й чувство беше убийствен, неукротим гняв.

Глава 29

Холът беше тих и тъмен, а от Люк нямаше следа. Забеляза, че възглавниците на дивана не са на обичайните си места, и несъзнателно се наведе да ги оправи. Между една от тях и облегалката беше паднало нещо — портфейлът на Люк. Отвори го и заразглежда съдържанието му. Беше пълен с обичайните неща — бележки, кредитни карти, ъгълче на плик със записан телефонен номер, лотариен билет. Тъкмо щеше да го остави на тоалетката, когато отвори последното отделение. Вътре, пъхната зад шофьорската книжка на Люк, се намираше снимка на Клио, открадната от семейния албум. Аманда никак не я харесваше, защото дъщеря й беше облечена за училищна дискотека и изглеждаше дръзка, всезнаеща и далеч по-възрастна от годините си.

Вече беше ясно, че е открила истината. Всички онези намеци, че Клио е предизвикала учителя по ски, грубите инсинуации, че поощрява Ангъс Дей, когато през цялото време мъжът, обсебен от дъщеря й, беше самият Люк.

Тръшна се на дивана, взе телефонното си тефтерче и трескаво затърси номера на Рути.

Звъня десет-дванадесет пъти, преди приятелката й да се обади.

— Да? — запита Рути с глас, пронизан от тревогата на всеки родител, когато телефонът неочаквано звънне посред нощ.

— Рути, Аманда е. Извинявай, че те безпокоя толкова късно, но вярно ли е, че познаваш жена, която е имала връзка с Люк? С малолетна дъщеря?

— Боже, Аманда — острият тон на Рути потвърди истината в думите й. — Случило ли се е нещо с Клио?

Аманда се сви. Значи нямаше съмнение. Не беше успяла да защити собственото си дете. Нещо повече, сама го бе изложила на риск.

— Да, вярно е — продължи Рути. — Луиз не ти ли каза? Защо, по дяволите, се доверих на тая кучка? Просто ти отсъства от последната сбирка, а аз не исках да говоря по телефона за това. Трябваше сама да дойда. Луиз настояваше да не се намесваме, но аз знаех, че е глупост. Толкова съжалявам.

— Слушай, Рути, интересува ме едно нещо. Онази твоя приятелка… — Аманда знаеше, че това е от значение единствено за собствената й гордост. — Смята ли, че Люк се е запознал с нея единствено заради дъщеря й?

— Не — заяви глас зад гърба й.

Обърна се. Беше Люк. Все още носеше джинсите и джинсовата риза и имаше онзи измамен приятен вид, сякаш преди малко е излязъл изпод душа. А би трябвало да прилича на мръсен дъртак.

— Ще ти се обадя по-късно, Рути. Лека нощ.

— Не беше така — Люк прокара ръка през русата си коса. — За Бога, хареса ми точно ти. Просто Клио се оказа толкова дяволски прекрасна, без дори да го съзнава. Не го исках. Просто не можах да се овладея.

— И дори за секунда не ти мина през ума, че Клио може да е ранима, защото вече е изгубила баща си, на когото току-що са се родили близнаци от друга жена?

— Може би щях да помогна. Да бъда нещо като заместник-баща.

Аманда стана и го удари с всичка сила, ръката й остави червен и пулсиращ белег на бузата му там, където я бе закачил пръстенът й.

— Бащите не се опитват да прелъстят дъщерите си, поне не и нормалните бащи. Ти я използва. Ясно ти е било, че няма да ми се оплаче, че ще знае колко унижена и отвратена ще се почувствам. Спри да се опитваш да ми доказваш, че става дума за дребен, безобиден инцидент. Това можеше завинаги да увреди Клио. А сега искам да се махнеш. Сега, още тази минута. Веднага напусни.

— Значи това е нашето „довиждане“? — Люк опита да се усмихне чаровно.

— Не, Люк, това е чупката и се махай от Лейнтън. Това значи, че ще те наблюдавам, затова стой далеч от раними млади момичета. И значи, че ми се ще да те убия, Люк, задето причини това на дъщеря ми.

— Опитай се да разсъдиш, Аманда — предизвика я той. — Ако не беше толкова жадна за мъжко внимание, нямаше така лесно да ме пуснеш в дома си. Довиждане, ще си събера багажа, докато те няма.

— Направи го по-скоро. Другата седмица ще сменя ключалките.

Аманда чу пътната врата да се затръшва и седна в мрака разтреперана, затъпяла от мъка, удавена в собственото си чувство за провал. Беше й предложена любовта на добър човек и на негодник, а тя с безпогрешния си усет бе избрала негодника. Изпитваше не само вина, но и болка, че не бе успяла да защити дъщеря си. Но имаше и нещо още по-тъмно и срамно. Силно усещане, че е отритната, защото любовникът й беше искал повече дъщеря й, отколкото самата нея.

Седеше и се взираше в мрака, който постепенно изсветляваше с приближаването на зората. Котката скочи на дивана и легна в скута й, усетила отчаяната нужда на стопанката си и опитваща се да й предложи своята обич и успокоение. Но Аманда не я забеляза. Най-сетне, изтощена от бурните си чувства, заспа.

Събуди я котката, която предеше като машина, когато утрото най-сетне настъпи. На Аманда й трябваха една-две секунди да дойде на себе си и да си припомни всичко случило се предишната вечер. После сякаш някой дръпна завеса и откри заслепяваща болезнена светлина, тя си припомни всеки миг, всяка унизителна, мъчителна подробност. Снощи животът й се бе разрушил до основи. За втори път.

Но поне едно нещо беше ясно. Трябваше да прибере дъщеря си у дома. Сега, когато Люк си бе отишъл, вече не беше опасно за нея.

Леко ухание на ким и подправки още се носеше във въздуха и Аманда осъзна, че никога повече няма да вкуси къри, без да се сети за миналата нощ. Погледна часовника си. Осем и половина. Дали е прекалено рано да се обади у Изобел, като се вземеше предвид състоянието й? Но Аманда знаеше, че трябва да се види с Клио, да я прегърне силно и да й обещае, че вече нищо лошо няма да й се случи.

Но би ли могла една майка някога да обещае това? Особено след като веднъж вече не бе успяла да опази детето си?

Беше сутрин, която при нормални обстоятелства би повдигнала духа й. Докато караше към дома на Изобел, слънцето се носеше по ясносиньото небе. Дърветата още бяха с нежна пролетна зеленина, а ливадите, неотъпкани от ентусиазираните пешеходци, бяха пищни и приканващи. Но Аманда не забелязваше нищо. Беше безчувствена от ужас и шок.

Госпожа Нортъм, болногледачката на Изобел, отвори вратата весела и свежа, в синя найлонова престилка, сякаш днес беше най-обикновен ден.

— Желаете ли кафе? Госпожа Дей още спи, а Клио отиде на разходка.

Тънък лъч светлина проникна в мрака, царящ в ума на Аманда. Ако Клио беше сериозно наранена, положително щеше да остане в леглото, щеше да е прекалено потисната да излезе навън.

Изведнъж усети колко смъртно уморена е още.

— Едно кафе ще ми дойде добре.

Госпожа Нортъм се върна почти веднага с прясно кафе и поднос с домашните си бисквити.

— Господин Дей вероятно ще дойде всеки момент да види как е майка му.

Аманда се изчерви при мисълта за предстоящата среща. Налагаше се да му се извини.

След секунда синьото му БМВ, същото, което беше блъснала, се появи на алеята.

— Здравей, Ангъс — заекна Аманда, — искам да ти кажа колко дълбоко съжалявам, че…

— … че ме помисли за прелъстител на шестнадесетгодишната си дъщеря? Момиче, което много харесвам и ценя — гласът му беше студен и остър като длето по кремък. — Е, какво пък, преценката на характерите очевидно не е силната ти страна, нали?

Аманда примигна. Беше прав, разбира се. Тя бе лош съдник за хората, особено за мъжете в живота си.

— Люк се изнесе. Обеща ми да напусне Лейнтън.

— Добре. Къде е Клио?

— Тук съм — Клио стоеше на вратата на слънчевата стая отстрани на къщата и събуваше чифт огромни ботуши. Местеше поглед от Ангъс към майка си. — Слушай, добре съм. Бих могла да реша, че всички мъже са мръсници, като се започне с татко, но пък може това да ми е полезен урок.

Сърцето на Аманда се сви: красивата й дъщеря беше станала цинична още преди да порасне и да се влюби.

Тя забеляза, че момичето е изтрило от лицето си всяка следа от грим. Лека, тъжна усмивка озари хубавите му черти.

— Ангъс, всички мъже ли са мръсници?

Аманда искаше да я прегърне и да й каже, че любовта съществува и я чака някъде.

— Само онези, които избира майка ти — отвърна Ангъс. Можеше да мине за шега, ако изражението му не беше толкова каменно.

— Щом ти толкова добре преценяваш хората, защо собственият ти брак се е провалил? — засече го Аманда и моментално съжали.

Ангъс не отговори.

— Клио, мила, трябва да тръгваме — рече Аманда, жадуваща да се махне и да опита отново да изгради някакво усещане за нормалност в живота им.

Момичето въздъхна.

— Тук е толкова красиво. Мога ли да отида да кажа „довиждане“ на Изобел?

Ако Клио умишлено гледаше да ги остави сами, Ангъс не беше склонен да се примири.

— Ще ида да преместя колата. Блокирал съм алеята.

За секунда Аманда се изпълни с надежда, че той ще добави със старата позната усмивка: „А не искам да ме ударят отново.“

Но той просто излезе от стаята.

Клио се върна с уверени крачки, очевидно несмутена от преживяното.

— Изобел наистина ми харесва. Толкова е зле, а въпреки това никога не се оплаква. Оставих й номера на мобилния ми телефон и ще ми се обади кога да дойда пак. Бих искала да продължа да я посещавам, ако не възразяваш.

— Разбира се.

До времето, когато стигнаха до колата, Ангъс още не се мяркаше.

— Май те избягва — изтъкна Клио.

— Да — съгласи се Аманда. — И човек трудно би го упрекнал, нали?

— Не се тревожи, мамо. Сега, когато знаеш какъв отвратителен вкус спрямо мъжете имаш, може би нещата ще се оправят.

През по-голямата част от пътя до дома дъщеря й мълча.

— Добре ли си наистина? — Аманда разбираше, че въпросът е глупав. И че самата Клио вероятно не знае отговора му.

— Да, добре съм. И много облекчена, че Люк няма вече да се мотае из къщата.

За момент Аманда притвори очи.

— Трябваше да забележа какво става. Трябваше да видя признаците, нещата, които говореше за теб, обвиненията срещу Ангъс.

— Лесно беше да ги пропуснеш. Не би очаквала толкова чаровен и красив мъж да се държи по този начин. Всъщност не смятам, че е извратен. Просто е свикнал да става винаги неговото. Когато иска нещо, не вижда защо да не го получи.

— Разбира се, че е извратен! Той вулгарно използва ранимостта ти. О, Клио, бих искала да не беше толкова зряла в тези неща. Аз съм тази, която би трябвало да прозре всичко.

— Но той така хитро се прикриваше. Дори Роуз му се върза, а тя е една от най-умните жени, които познавам.

— Клио, наистина много, много съжалявам.

Клио погледна бързо майка си.

— Не мисли за мен. Ти добре ли си? В известен смисъл ти си по-наранената. Поне ще имам тлъсти клюки за Джасмин.

Аманда се засмя, макар да й се плачеше.

— Мисля изобщо да се откажа от мъжете. Толкова грешно го прецених. Не мога да понеса мисълта, че ще възприемаш всички мъже на базата на Люк.

— Смешно, смяташе го за толкова различен от татко, а той всъщност не е. И двамата са убедени, че трябва да получават каквото поискат, а другите — кучета ги яли.

Аманда беше шокирана.

— Баща ти изобщо не е като Люк.

— Добре де, той не задиряше приятелките ми. Но когато се захвана със Стефани, мислеше само за себе си. Не искаше да бъде дърт мърльо на средна възраст, затова хукна да си осигури друга жена, с която да се докаже и да ни натрие носовете. Не беше точно господин Чувствителност, нали?

— Твърде малко мъже са такива.

— Сещам се за един.

Аманда усети, че се изчервява. Не й се искаше непрекъснато да й напомнят колко е тъпа.

— Клио, недей. Вече приключих с мъжете. Имам си теб и Шон, приятелките ми, галерията. Това е повече, отколкото имат много хора.

— Добре. Значи си готова да прекарваш вечерите си с баба и със списание „Изкуство и хора на изкуството“.

Аманда едва не блъсна колата. Клио се бе възстановила от тежкото си изживяване забележително бързо. На Аманда щеше да й трябва повече време.

— Обичам те, Клио.

— И аз те обичам. А сега, за Бога, съсредоточи се в пътя. Всички знаем що за шофьор си.

Без Люк къщата сякаш си отдъхваше. Шон хвърляше футболния си екип навсякъде по пода, Клио се излежаваше на дивана по хавлия, без да й трепне окото, и дори котката изглеждаше по-спокойна. Как успяваха другите жени да въвеждат мъже в домовете си, дори ако, за разлика от Люк, те бяха мили и нормални, но все пак имаха установени навици и неписани малки правила?

Люк дойде да си вземе нещата следващия понеделник, докато в къщата нямаше никой, като премахна всяка следа от присъствието си, с изключение на една снежнобяла ленена лиза, която Аманда с наслада накъса на парченца. След това тя смени ключалките. Струваше й се символичен акт. Краят на едно премеждие. Колкото по-малко се говори, толкова по-лесно се забравя, както казваше майка й. Като че ли бе толкова просто.

Според Аманда най-лошото беше, че той унищожи у нея всяка вяра в собствените й преценки.

Глава 30

В Лейнтън приближаваше разгарът на лятото. Градът бе започнал отново да се превръща в туристически център, както се случваше за по три месеца всяка година. Алеята изведнъж се изпълни с хора, които ядяха сладолед и носеха каубойски шапки с надписи „Обичам Лейнтън“ или тениски с „Аз съм девствена, е, почти“. С всеки изминал ден в галерията ставаше все по-оживено. Заетостта на Шон и Клио беше нараснала с приближаващия край на учебната година. Дори футболният сезон свършваше скоро.

— Не знам с какво ще се занимава Шон — бе казала Аманда на Рути, която се бе отбила да я утеши.

— Не се тревожи, мамо — бодро бе изтъкнало момчето. — Само две седмици по-късно започва новият сезон.

Аманда можеше поне да бъде благодарна, че нещата бързо тръгнаха постарому. Клио се бе потопила в списания и телевизия. Шон продължаваше да прави списъци за „Ман Ютайтед“, а майка й продължаваше да я хока, че не се среща с мъже. Самата Аманда не би имала нищо против да не види мъж до края на живота си.

Може би, с изключение на един, но той видимо я презираше. Нещо повече, сякаш бе направил фокуса с безследното изчезване. Обикновено поне виждаше колата му, паркирана някъде в града, претенциозно блеснала на лятното слънце, но напоследък и тя потъна вдън земя. Нищо чудно да бе заминал на дълга почивка. Или просто я избягваше.

Няколко седмици по-късно по пътя към галерията тя се наслаждаваше на слънцето в гърба си и си позволи да се поотърси от отчаянието, когато забеляза група работници, включваща един с вехта плетена шапка, които стояха на дъсчената пътека до хижата на Роуз и Бети. За секунда я прониза вълнение.

Дори от разстояние можеше да чуе момичешки звънките тонове на Бети, която нещо се оплакваше на Лади.

— Много е сърдита на Ангъс Дей — прошепна Роуз на Аманда, когато спря до тях.

— Защо?

— Защото е убедил общината все пак да си запазим хижата — обясни Роуз. — А Бети само се преструваше, че иска да остане. Истината е, че предпочита много повече луксозен апартамент с подово отопление и опасваща го тераса.

— О, Бети! — Аманда изпита съчувствие към Ангъс. Сигурно беше отишъл до ада и обратно, за да спаси хижата им от разрушаване.

— И сега сме приковани за вечни времена в тая гадна ледена къщурка — негодуваше Бети.

Опитвайки да сдържи усмивката, предизвикана от капризите на Бети, Аманда се огледа и видя Лади, който се бореше с голям чертеж, плющящ на силния морски бриз.

Когато Аманда приближи, той вдигна очи към небето.

— Ангъс наистина ли е успял да спаси хижата им? — запита тя.

— Премести планини, за да останат. Всички общинари страшно се вкиснаха. Трябва да попитате тая нахалница дали е чела приказката за старицата, която живяла в бутилка от оцет. Защото и тя ще свърши там, ако не спре да квичи за проклетата си къща.

— Бети, той е имал много неприятности заради теб — строго й каза Аманда. — Мисля, че трябва да му благодариш.

— Аманда — прекъсна я Бети, — мислиш ли, че има някаква възможност, ако го помолим много мило, господин Дей да ни позволи да вземем онзи апартамент?

— Нямам представа — отвърна Аманда по-рязко, отколкото беше възнамерявала — и не знам защо всички, изглежда, мислят, че поддържам телепатична връзка с Ангъс Дей.

Тя каза „довиждане“ и забърза да отвори галерията, а Лади и Роуз Майлс си размениха многозначителни погледи.

— Това, което искам да знам — обърна се Изобел Дей към сина си, докато седяха в сенчестата градина на малката къща, — е колко време още ще се цупиш, свит в ъгъла!

— Не се цупя в никакъв ъгъл. Сериозно ли настояваш да преследвам Аманда Уелс, когато тя ме смята за способен да изнасиля дете?

— Е, не точно дете. Клио е на шестнадесет.

— Добре тогава, да се възползвам от уязвимо непълнолетно момиче, което крайно уважавам и харесвам. Почувствах се използван и обиден и ми дойде до гуша.

— Я стига, Ангъс, не бъди толкова надут, само защото е предпочела някакъв красавец пред теб. Представяш ли си как се чувства тя? Постъпила е глупаво и безотговорно и го съзнава.

— Съжалявам, маме. Аз бях дотук. Състраданието ми се изчерпа. Вече не се интересувам. Но ако единственото, което те вълнува, е да си намеря жена, можеш да си отдъхнеш. Имам уговорка за вечеря в събота.

— Нали не е онази ужасна нахалница от галерия „Вълна“?

— Луиз? Все пак имам някакво умение за преценка — дори на сянка Изобел изглеждаше смъртно бледа, почти като прозрачна статуя. — Луиз ще ме изяде жив. Не, казва се Мелани Уестмакот. Плановичка е в Шайъртън.

— Дали не топиш писалката си в служебната мастилница, за да улесниш бизнеса си?

— Едва ли — Ангъс се изненада от грубостта на майка си. — Предполагам, че можеш да ме обвиниш в опити да очаровам общинарите да ми дадат някоя сделка. Но Мелани е приятно момиче и много се интересува от всичките ми проекти.

— Ясно. И, разбира се, двамата можете да си говорите за планиране. Това вероятно е плюс.

— Стига, маме. Тя има много жив ум. Учила е теология в университета. Намирам компанията й за крайно отморяваща.

— Отморяваща! Интересно определение. Не трябва ли да чувстваш малко повече страст на този ранен етап от връзката ви?

— Че кога съм изпитвал страст? А сега, взе ли си лекарството?

Изобел кимна, но всъщност не беше го взела. Ако поемеше количествата морфин, предписвани от доктора, щеше да е в постоянен унес, но гаденето нямаше да отмине.

— Тази Мелани обича ли чапли?

— Чапли ли? Нямам представа. Виж, маме, бих искал да престанеш да ми се месиш.

— Да се меся? Аз? Просто никога не съм те смятала за човек, който се отказва, това е всичко.

— Е, може да не ме познаваш толкова добре, колкото ти се струва.

Изобел замислено се загледа подир сина си, когато й пожела приятен ден и тръгна на работа. Беше я обвинил, че му се меси. Месеше ли се наистина? Нямаше ли право на това, когато й оставаше още кратък миг живот? Сети се за Клио, колко я харесваше и колко тежък се бе оказал животът й през краткото време, откак пребиваваше в света на възрастните. Тя заслужаваше най-сетне да се появи приличен баща.

Преди да успее да промени решението си, Изобел позвъни на мобилния телефон на момичето. Беше й казало, че може да се обажда по всяко време, но ето че този път телефонният секретар подкани Изобел да остави съобщение.

Нямаше как, наложи се да говори с машинката. Изобел пое дълбоко дъх.

— Кажи на майка си, че има конкуренция. Ако дори съвсем мъничко се интересува от сина ми, трябва дяволски бързо да предприеме нещо.

Аманда нежно се взираше в изложбата си на морски птици.

Само като си помислеше, че Ангъс всъщност бе купувал фигурките за майка си. Беше направила толкова много погрешни заключения за него.

За частица от секундата надеждата се извиси в нея като птица, политаща в студен чист въздух. Майка му беше заявила, че Ангъс е влюбен в нея, а и той призна, че е идвал у тях да й каже нещо. И все пак последния път, когато го видя, сякаш изпитваше към нея всичко друго, но не и нежност. Презрение би било по-точно определение.

Поне в магазина работите днес вървяха добре. Жената, която беше харесала картините на Сейди, тъкмо бе купила едно от най-големите платна. „Направо невероятно — мислеше Аманда, докато опаковаше платното в мека хартия, за да го отнесе до колата на клиентката, — вечерта с интервюто по радиото бе едва преди няколко седмици, но оттогава всичко се промени.“

Сложи платното в багажника и го затвори.

— Можете ли да изкарате колата ми от паркинга? — неспокойно запита клиентката. — Съвсем нова е, мъжът ми току-що я купи.

— Не съм сигурен, че трябва да й се доверите — обади се някой зад тях.

Аманда се обърна — почувства облекчение, че чува гласа на Ангъс, в който студенината сякаш се бе стопила. Направо й се зави свят.

После видя причината за промяната в настроението му. Доста делова на вид млада жена в строг костюм и очила без рамки го бе хванала подръка. Аманда моментално забеляза, че има хубава гъста коса, която вероятно носеше силно опъната назад, когато не беше с Ангъс, и безумно високи токчета. На лицето й бе изписана и любещата усмивка, обикновено задължителна за съпругите на министър-председатели.

— Съжалявам — извини се Ангъс. — Това е Мелани Уестмакот. Мелани е главна плановичка на общината в Шайъртън.

Аманда копнееше да отсече: „Колко удобно за теб“, но щеше да е недостойно и да прозвучи като усойница. Взе се в ръце, като се мъчеше да си припомни съвета от статията в някакво списание, посветена на подходящото поведение за постигане на вътрешен покой.

— Здравей, Ангъс. Радвам се да се запознаем, Мелани.

Изкара колата на клиентката от тясното място на паркинга, без да остави и драскотина върху новата й блестяща повърхност.

Зад себе си чу нелепите токчета на Мелани да тракат надолу по улицата и откри, че искрено се надява примата на планирането в Шайъртън да падне по нос и да си ожули лицето.

Почти смешно е, мислеше Аманда, докато се връщаше в галерията, че тази гледка — Ангъс с друга жена — можеше да й причини такава болка. Какво клише. Какво съвпадение да се срещнат така.

Всъщност беше поразена колко лесно се бе подредил животът й, с изключение на някои кратки моменти на болка или съжаление. Майка й само веднъж попита какво е станало с Люк, а когато Аманда й представи силно съкратена версия на истината, Хелън отсече: „Никога не съм му вярвала. Косата му беше прекалено руса за тези очи. Мислиш ли, че я е боядисвал?“

Като се изключи непрекъснатото дебнене за синьото БМВ, всичко се беше върнало към нормалния си ход.

Клио натисна бутоните на мобилния си телефон и изслуша повторно съобщението. Почувства, че й се оказва доверие, че Изобел споделя с нея и че й се възлага да предприеме някакви действия, преди да е станало прекалено късно.

Лошото беше, че не знаеше какво да предприеме.

Зави зад ъгъла към пристанището и спря изненадана, втренчена в хижата на Бети и Роуз. Гниещите дървени части бяха подменени от чисто нова дървена облицовка и цялата беше боядисана в галещия окото цвят на фрезия.

— Какво мислиш? — запита я Роуз. Възрастната жена стоеше на малката веранда, гордо усмихната.

— Страхотна е. Безумна, но страхотна. Точно като вас двете.

— Как е майка ти? — явно съчувстваше на Аманда. Тя самата беше повярвала на Люк.

— А, добре е. Поне бизнесът й процъфтява.

Роуз се замисли.

— Ангъс ще бъде доволен. Мисля, че той повярва в таланта на майка ти. Затова гарантира договора й.

— Роуз — прекъсна я неразбиращо Клио. — Какво говориш? Ангъс не е подкрепял мама. Направил го е татко. Или поне… — Клио замълча, в главата й се вихреха различни предположения. — Поне мама мисли така.

Но колкото повече разсъждаваше за отношението на баща си към поемането на рискове, свързани с пари, толкова по-невероятно й се струваше, че той би гарантирал за галерията.

— Откъде знаеш, Роуз? — внезапно запита Клио.

— Агентът по недвижимите имоти ми го каза на тържеството при откриването.

— Чудя се защо ли Ангъс би го направил.

— Аз пък си мислех, че това поне е очевидно.

— Май е най-добре да тръгвам — замислено изрече Клио. Хрумна й идея. В интерес на истината беше идея, която лесно можеше да извади очи, вместо да изпише вежди. Но трябваше да направи нещо…

— Поздрави майка си.

— Добре.

Клио тръгна по чакъла към новата дъсчена пътека.

Идеята й прерастваше в план. Не знаеше дали ще проработи, но си струваше да опита. Веднага щом се прибереше, щеше да се обади на баща си, за да го помоли за помощта му. Време беше и той да свърши нещо полезно.

— Изглеждаш много доволна от себе си — забеляза Аманда, когато Клио се появи в галерията.

— Тъй ли? Между другото тъкмо се чудех дали оттогава си се виждала или чувала с Ангъс Дей.

— С Ангъс ли? — Аманда успя да прозвучи, сякаш среща или дори само разговор с някого на име Ангъс бе нещо невъзможно и даже дразнещо.

— Да — потвърди Клио. — Шотландец. Богат. Кара спортна кола с вдигнат покрив, за да се оглежда във витрините.

— А, този Ангъс ли? Не. Вероятно крои планиране на проекти с новата си приятелка.

— Каква нова приятелка? — незаинтересувано попита Клио.

— Май каза, че името й е Мелани и че е плановичка или нещо също толкова харизматично.

— Мелани? Дали не е жената, която отвлякохме.

— Очевидно сте пожънали успех. Може би си пада по грубите игрички. Приличат ми на двойка.

— Е, може тези високи токчета да са признак на комплексирана фатална жена. Все пак… Не ревнувай.

— Аз? Да ревнувам?

— Да, точно ти — настоя Клио. — Освен това не беше само груба игричка. Той я ухажва и с теологични алюзии.

— Какви разностранни таланти притежава този мъж.

— Най-сетне го забеляза. Хайде, пет и половина е. Защо не затваряме? Баба вече трябва да се е върнала с Шон. Да си поръчаме пица.

Аманда щеше да заяви, че във фризера им вече има голяма и несравнимо по-евтина пица, но осъзна, че Клио се старае да я развесели.

— Благодаря. Ти си прекрасна дъщеря.

— А ти си прекрасна майка.

— При това положение кому са притрябвали мъже? Не и на нас! — зачурулика Аманда, решена да убеди самата себе си, че наистина го мисли.

На другия ден се почувства малко по-весела, когато продаде една от птиците на Наташа на цена, по-висока от всяка друга досега. На всичкото отгоре Клио цъфна по средата на сутринта с кафе и кроасани.

— Между другото — небрежно запита Клио, — татко дойде ли?

— Джайлс ли? — повтори Аманда. Посещенията на Джайлс бяха по-редки от онези на папата. — Не. Каза ли какво иска?

— Да се отбие днес и да ти покаже близнаците. Очевидно те са най-умните, най-чаровните и най-интелигентните бебета, повръщали или гукали някога.

— Значи не приличат на баща си?

Клио я прегърна.

— Радвам се, че си се поободрила.

— Ура! — усмихна се Аманда. — Животът е песен, докато съм доволна от бедността, безбрачието и гледането на видео с Шон всяка събота вечер.

— Би могло да е и по-лошо. Баба би могла да се пренесе при нас.

— Това вече наистина ме плаши.

— Ама че идилична семейна сцена… — беше се появил Джайлс и с голямо пъхтене и пуфтене успя да вкара двойната бебешка количка през вратата на галерията. — Аманда, трябва да направиш това място по-дружелюбно към бебетата.

Тъкмо щеше да го среже, че ограниченият й бюджет има други приоритети, когато се сети, че беше проявил достатъчна щедрост да гарантира заема й.

— Между другото, Джайлс — започна Аманда, — всъщност не съм ти благодарила истински за подкрепата, която ми оказа при наемането на помещението. Ако искаше, можеше да ми създадеш големи спънки.

Джайлс придоби озадачен вид и се наведе да избърше капчица мляко от брадичката на Емили.

— Аманда, какво ми говориш? — запита той. — Който и да те е подкрепил, не съм бил аз.

Аманда не повярва на ушите си.

— А аз си помислих, че вторият ти брак те е облагородил. Защо тогава банката промени решението си и ми даде парите? Първият път направо ми се изсмяха в лицето, а после изведнъж се съгласиха да ми ги отпуснат. Реших, че ти си гарантирал заема.

Джайлс заприлича на човек, хванат, без да знае, в акт на щедрост.

— Аз? Не бих и сънувал да извърша подобна глупост.

Аманда поклати глава.

— Не разбирам — оставаше й да направи само едно нещо. Трябваше да отиде при агента по недвижими имоти и да го попита. — Ще възразиш ли, ако те помоля да останеш за малко и заедно с близнаците да наглеждате галерията? Трябва да проверя нещо.

Когато Аманда излезе, Клио и Джайлс избухнаха в смях.

— Много ти благодаря, татко. Само се надявам Роуз правилно да е разбрала, че Ангъс е истинският гарант.

— И че той ще приеме скандала, който предстои, като прикрита покана.

— А, той ще знае какво да направи — заговорнически се ухили Клио. — Познавам го доста добре.

Агентът по недвижими имоти тъкмо затваряше за обяд, когато пристигна ядосаната и запъхтяна от тичането по целия път от галерията Аманда. За да се объркат нещата допълнително, служителят, отговорен за подписването на договора, беше в отпуск.

— Моля ви, нека надникна в документите ви — замоли се Аманда. — Ще отнеме само минутка, обещавам ви.

Пъпчивият младеж, който временно работеше в приемната на офиса, я изгледа. Беше доста привлекателна, макар и видимо по-възрастна. Зачуди се ни в клин, ни в ръкав какво ли ще е да те прелъсти някоя толкова зряла и готова да сподели сексуалния си опит жена. Отварянето на един файл нямаше да е прекалено голяма услуга в замяна на еротично пробуждане.

— Готово.

Аманда седна зад бюрото и пое дълбоко дъх. Договорът беше между някоя си госпожа Гранвил Боулинг, собственичка на хангара за лодки, като част от получено наследство, и госпожа Аманда Уелс.

Но Джайлс нямаше нищо общо.

Посоченият гарант бе „Дей — Строителни предприемачи“, Източна улица 23, Лейнтън.

— Много ви благодаря — хладнокръвно рече Аманда.

Младежът тъкмо набираше смелост да я покани на една бира в отсрещната кръчма. Но тя вече си беше тръгнала.

Застана пред офиса на агента по недвижими имоти и се обади в „Дей — Строителни предприемачи“.

Фей й каза, че Ангъс го няма. Смяташе, че е отишъл в квартал „Истклиф“ на съвещание с господин Смитсън.

След минути Аманда препускаше нагоре по хълма. Скоро зърна Мелани и Ангъс да се сбогуват, после Мелани изтрака надолу по улицата с нелепите си токчета, след няколко метра се обърна и отново се усмихна на Ангъс. Би могло да е трогателно, ако Аманда не беше открила, че е бясна от ревност.

— Ангъс! — кресна тя веднага щом Мелани изчезна от поглед. — Трябват ми пет минути от ценното ти време.

Ангъс, който се канеше да отиде при Лади, за да обсъдят вълнуващата тема за чистенето на канавките, спря и я изчака.

— Да? Какво мога да направя за теб? — сивите му очи я гледаха без усмивка, доста различни от онези на предишния Ангъс.

— Много е просто. Какво, по дяволите, си си въобразявал, когато си гарантирал моя заем, без дори да ми кажеш?

Ангъс остана вбесяващо невъзмутим.

— Съвсем елементарно е. Без моята гаранция нямаше да получиш договора, което щеше да е жалко, защо бях абсолютно сигурен, че ще успееш. И, доколкото съм осведомен, не съм се излъгал — очите му постепенно се превърнаха в късчета гранит. — Да не смяташ, че съм искал да експлоатирам търговската ти неопитност? Точно както съм експлоатирал сексуалната невинност на Клио?

Аманда неловко се изчерви.

— Или пък мислиш, че съм искал да печеля пари от теб? Порасни най-сетне, Аманда, и спри да виждаш злодеи зад всяко дърво. Съществува нещо, което се нарича вяра в някого без друга причина, освен че заслужава да получи възможност. Това е. Край на историята. А сега, ако ме извиниш, разполагам само с половин час за разговора си с Лади, преди да се срещна с Мелани в града.

Някакъв вътрешен глас нашепна на Аманда, че друга възможност няма да получи, сега или никога. Осъзна, че гласът е нейният или по-скоро гласът на онази пламенна и дръзка част от нея, готова да бъде увита в килим и отвлечена.

— Мисля, че това ще е сериозна грешка в преценката ти.

— Да говоря с Лади ли?

— Да се срещнеш с Мелани в града.

— Е, ти положително си компетентна в грешните преценки.

— Как смееш да ме обиждаш, когато се мъча да ти кажа… да ти кажа…

Не можеше да му признае, че току-що е осъзнала отчаяната си, необуздана любов към него и че плановете й да прекара остатъка от живота си в безбрачие не я смущаваха, стига да не се появяваше непрекъснато в мислите й, най-често облечен като шейх.

— Какво? — Ангъс се престори, че си гледа часовника. — Какво се мъчиш да ми кажеш?

Никой от двамата не забеляза, че Лу Уилс току-що е отворила прозореца си, нито че Лади Смитсън плюс експертът по канавките се бяха появили изневиделица.

— Че… че… — пелтечеше Аманда.

Лади, застанал само на няколко крачки зад нея, мълчаливо й внушаваше да продължи.

— Че какво, Аманда? Че ще анулираш договора, защото си прекалено горда да приемаш услуги от мен? Въпреки че очевидно се справяш добре?

— Че ти дължа извинение — Лади и Лу Уилс облекчено поеха дъх. Най-сетне. — Въпросът е, че си бях въобразила разни глупости за теб.

Този път беше толкова твърдо решена да каже истината, че не забеляза появата на Клио, Джайлс и близнаците.

— Мислех… — все още изпитваше смущение да го признае. — Мислех, че си като Джайлс, бившия ми съпруг. Чаровен егоист.

Джайлс се канеше да се възпротиви с най-силните възможни думи, но Клио сложи пръст на устните си.

— Млъкни, татко. Ти наистина си чаровен егоист.

— Но всъщност — продължи Аманда, без да забелязва смълчаната публика — ти си един от най-неегоистичните мъже, които познавам. И мисля, че май съм влюбена в теб.

Ангъс спря да се преструва, че разглежда покрива над главата й, и я погледна.

— Но сигурна ли си, че ме познаваш? Най-напред виждаш в мен капиталистическа акула, после мислиш, че съм като егоистичния ти бивш съпруг, а най-накрая ме обвиняваш, че преследвам непълнолетната ти дъщеря… Ами ако този път решиш нещо друго?

Публиката чакаше със затаен дъх.

— Този път мога да реша, че си мил и умен, и се стараеш да дадеш на хората възможност да осъществят мечтите си. Че плащаш за повредите на хорските коли, дори когато вината не е била твоя…

— Какъв ангел със скучни добродетели съм бил.

— Още не съм свършила. Че си чаровен, интелигентен и извънредно секси, когато си облечен като арабин…

Ангъс направи крачка напред.

— Нали се досещаш, че не мога да ходя в джелаба до края на живота си? — сега стоеше точно пред нея. — Дори заради теб.

— Сигурна съм, че ще намерим компромисно решение.

Тогава почувства ръцете на Ангъс да я обгръщат, припомни си прекрасното усещане от новогодишната нощ и колко силно го беше искала. Преди Джайлс да ги прекъсне така грубо.

— Вижте я само — едва дочу гласа на Джайлс някъде в отдалечена част на съзнанието си и реши, че халюцинира. — Тя все пак получи своя шейх.

Аманда се отдръпна да поеме въздух и видя Клио, Лу Уилс, Лади Смитсън, канавкаджията и Джайлс да ги наблюдават с нелепо разнежени усмивки на лицата.

— Разкарай се, Джайлс! Ти си виновен, че тогава нещата се объркаха.

Джайлс изглеждаше обиден.

— Татко, мама е права — подкрепи я Клио. — Веднъж в живота си се разкарай, моля те!

Около час по-късно Изобел Дей се събуди от обичайната си дрямка пред телевизора поради шума на приближаваща се спортна кола. Но Ангъс не влезе. Смях отвън накара Изобел да стане от стола и да отиде до прозореца. Беше сигурна, че достолепната Мелани едва ли щеше да има подобен смях.

Ангъс и Аманда седяха в колата със свален покрив.

С огромна трудност Изобел отвори прозореца и се надвеси навън.

— Ангъс оглеждаше ли се във витрините по пътя насам? — викна тя на Аманда.

— Не — извика Аманда в отговор, — но аз се оглеждах. Исках да видя двама ни заедно.

— Само не казвай, че карам прекалено бързо, маме. Ако бях изчакал, макар и малко, Аманда можеше да открие още някой, незабелязан досега недостатък на характера ми.

— Прекалено бързо! — повтори смаяна Изобел. — Вече си мислех, че никога няма да видиш онова, което бе очевидно за всички. Че двамата сте родени един за друг.

— Всъщност трябва да направя едно признание — обърна се Ангъс към Аманда. — Като начало съм доста богат. Ще приемеш ли този мой недостатък?

— Предполагам, че ще мога да свикна с богатството ти.

— И не съм голям природозащитник.

— Аз ще те науча.

— И голата истина е, че не понасям „Манчестър Юнайтед“. Винаги съм поддържал английски отбори.

— Е, това вече е сериозно. Ще можеш ли да се пребоядисаш?

— Колко време ще отнеме подготовката?

— А, смятам, че един следобед с Шон ще е достатъчен.

— Голямо тегло теглиш — Ангъс отново я взе в обятията си.

Докато затваряше прозореца, за да ги остави сами, Изобел зърна двете ухажващи се чапли на перваза. Не знаеше дали синът й и Аманда ще бъдат щастливи заедно, но инстинктът й подсказваше, че има добър шанс. Бяха чакали достатъчно дълго.

Надяваше се само някой да се сети да каже на Мелани.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.